JOAN MANUEL SERRAT

Entrevista de David Escamilla a Joan Manuel Serrat, editada a la
revista © ENDERROCK del mes de Octubre de 2003, en el suplement ROCKCOL-LECCIÓ.

(Les fotos pertanyen a l’arxiu particular d’en
Serrat)

Joan Manuel Serrat
canta en dues llengües perquè sempre ha manifestat la
intenció de ser un home coherent i conseqüent amb els seus orígens:
en català pel pare  (el
senyor Josep) i en castellà per allò de la llengua materna (herència
directíssima de l’enyorada senyora Angeles). Amb tot, des que va
publicar fa quinze anys Material sensible, l’any 89, no ha tornat ha
enregistrar cap altre disc amb cançons pròpies en català.
Amb els anys, el “Noi del Poble Sec” s’ha convertit en tot un
referent vivent de la cançó popular d’aquí i
d’allà, al Mediterrani i a l’altra banda de
l’Atlàntic. Però l’encert més gran ha estat
compartir, ben de prop, les històries i les vides de la gent, des
d’arran de terra aprenent a gaudir de cadascuna de les
experiències que el món li ha anat oferint a mans plenes.

“FA 20 ANYS QUE
DIC QUE FA 20 ANYS QUE TINC 20 ANYS”

EL PERIODISTA DAVID
ESCAMILLA HA PRES A JOAN MANUEL SERRAT UNES HORES DE LES SEVES SAGRADES I
NECESSÀRIES VACANCES A MENORCA.

EL MUSIC, QUE NO PARA
PERÒ SEMPRE ÉS GENERÓS AMB EL SEU TEMPS, HA RENUNCIAT A
ALGUNES ESTONES DE SOL I UN PARELL DE CAPBUSSADES AL MAR PER ESCRIURE
PERSONALMENT LES RESPOSTES D’AQUEST NÚMERO MONOGRÀFIC.
SERRAT PARLA UNA VEGADA MÉS SOBRE L’INTANGIBLE OFICI DE FER
CANÇONS I ENS TORNA A CONFIRMAR LA SEVA INESGOTABLE
CAPACITAT HUMANA. ÉS UNA ENTREVISTA FETA A MÀ.

--Catalunya i l’estat
espanyol de les darreres dècades han viscut una transformació
enorme, i tu, a partir de la teva obra i el teu comprimís social,
t’has anat convertint en un testimoni de tots  els canvis. Ho continues fent?

El
món es transforma. Nosaltres també ens transformem. De vegades
les coses cambien per anar cap a on són els somnis i de vegades  van cap enrere. Fins i tot, de vegades,
les coses cambien perquè res no canviï. El que passa al meu
voltant  m’interessa, esclar
que m’interessa. Em preocupa encara que només sigui en defensa
pròpia, per pur instint de supervivència. Però és
que, a més a més, me’n sento part i me’n nodreixo.
Pel que fa a transformar el món que ens envolta, tots, conscientment o
inconscientment, hi contribuïm:amb el nostre interès, la nostra
participació o el nostre passotisme, tots col·laborem per tal que
el món segui com és.

--Dius que et relaxa pescar, perquè et permet pensar amb una
certa calma. Sempre n’estàs barrinant alguna o, de tant en tant,
deixes la ment en blanc i saps desconnectar?

Quan
sóc enmig del mar pescant escolto el silenci i faig neteja. Normalment
no em passa cap altra cosa pel cap que no tingui a veure amb el que estic fent
en aquells moments : posar el cuc a l’ham, sentir com el plom toca el
fons i esperar el toc. Habitualment surto a pescar amb un amic,
però  hi parlo poc: el que
és  just, les quatre conyes
de sempre. Escolto el mar, sento el vent i espero el toc. A banda d’això
, sempre n’estic barrinant
alguna, però quan vaig a pescar deixo les cabòries  a casa i, sinó les puc deixar, no
suro a pescar.

--Ets dels que pensen que la llibertat cal conquerir-la cada dia.
Creus que la gent està abaixant la guàrdia?

Cada
petit espai de llibertat ha estat producte de molts esforços de moltes
lluites per les quals s’ha hagut de pagar un preu molt alt. aquests
bocins de llibertat, que són molt
difícils de guanyar , són molt fàcils de perdre. En
general, avui la gent està abaixant la guàrdia.

Deixem
la política en mans dels politics i això és molt  perillós. De tant en tant passen
coses que revifen les esperances, com les manifestacions contra la guerra de
l’Iraq o el rebuig al Govern central durant la catàstrofe del
Prestige. Aquells dies vam veure
com la gent, de manera espontània, sortia al carrer i deia
“som aquí”, però
en general no hi ha un seguiment diari i rigorós del que fan i
deixen fer els que ens manen i ens maneguen. Crec que els avenços socials
i democràtics dels anys vuitanta i noranta estan en perill, per les
maneres sectàries, intolerants i de pinxo del govern  del PP, i dels que hi pacten, i
perquè la gent, en general, deixa fer amb un sentit fatalista i
desenganyat  que permet que el poder
converteixi les mentides en dogmes.

--No t’agrada parlar del destí i
prefereixes referir-te  a
l’atzar com a motor de vida. En “Es caprichoso el azar”
cantes que hi ha molt d’atzar en una relació  amorosa, però quina ha estat la
teva relació  amb l’atzar?

Es
que no hi crec, en el destí. Seria molt trist que les nostres  vides estiguessin escrites, que tot fos
inevitable, que no participéssim en el que ens passa, que no  poguéssim vegada coincidències
i casualitats.

--Entens l’amor com el romanticisme de Mariano José
de Larra i no com la idea romàntica de Corin Tellado. Qui és qui?

Larra
era un poeta romàntic, pesimista. Un escriptor costumista,
crític, que analitzava la realitat de la seva època
implicant-s’hi, i això és força diferent del concepte
de “romàntic”, ensucrat i de  telenovel-la veneçolana que
regalimen els textos de Corín Tellado.

--Sempre has cantat en directe i has refusat obertament el playback.
Creus que vivim una època de camelos?

El
camelo funciona… I de quina manera! Funciona en el món dels
artistas i fora. Fixa-t’hi...avui dia no cal ser res; n’hi ha prou
a semblar-ho  . El playback
és una presa de pèl, una estafa. Confesso que alguna vegada (mea
culpa...mea culpa...molt poques en 38 anys, però alguna vegada)
també he fet el ninot en alguna pel·lícula  o a la televisió, i
m’he  sentit  com el cul. Es humiliant. Es
d’agrair , però, que encara
hi hagi musics, tècnics i realitzadors que s’esforcin a fer
música  en directe malgrat
els inconvenients i les dificultats
que hi ha.

--M’imagino que, quan sents l’íntima  necessitat de plorar, en estricta
solitud, et deus  posar totes
aquelles músiques que dus cosides al record. A dia d’avui,
què és el que encara et fa plorar? I riure?

M’agrada
molt riure i em fot que cada dia em costi més. Es un exercici fantàstic
per a la salut que és recomanable
practicar, preferentment acompanyat.

Plorar
també és força saludable. Va bé per desfogar-se,
per esbravar emocions que d’altra
manera ens ofegarien. Plorar alleugereix el pes del dolor. Segons les
circumstàncies ploro sol o acompanyat, i no acostumo a posar cap
música de fons. Ja és prou fotut  el foc per cardar-hi benzina al damunt.
De vegades, escoltant música, m’emociono i ploro. Per
què?  De vegades pel que
la  música  ressucita, de vegades per la
música i prou.

--Les teves influències musicals  són clarament franceses,
però també t’has interessat per Dylan, Doors; Eagles.
Who…I per Tom Paxton, pel qual professes una gran estima. Què
t’interessa de Paxton?

Hòstia
!Paxton!... On deu ser aquest home! Fa temps que no en sé res.
L’estic veient: a l’escenari de White, tot sol amb la guitarra ,
vestit amb una camisa blau marí, que semblava acabada  de planxar, arromangada per sota del
colze i una gorreta  de mariner com Pere Tàpies... Ha fet
cançons molt boniques, Patxon,
esplèndides melodies, però hi ha tanta gent interessant,
en la música anglosaxona dels seixanta i setanta! Dylan, James Taylor o
grups com Eagles o Doors...

N’hi
ha molts. Molta gent i molt bona.

--L’herència de Brel I
d’Aznavour, pel que fa a la teva manera d’afrontar el repte creatiu
d’una cançó , és prou clar. Però, alhora, la
teva sang aragonesa també t’ha fet mirar cap a ‘univers de la Conchita Piquer,
Rafael
de León y Quiroga.Com  es concilien i s’harmonitzen  dos mons tan diferents?

No
hi ha res a conciliar ni harmonitzar. Tot arriba naturalment. No crec que fos
la meva sang aragonesa la que em va fer arribar a la copla d’una manera
tan senzilla. Crec que va ser la ràdio, una de kes poques finestres en
temps de molta foscor per on entrava l’aire fresc de les cançons.
La ràdio que ens acostava a Conchita Piquer, a Valderrama, a
Juanita  Reina, però
també  a Machín, a
Jorge Sepúlveda o Juanito Segarra, entre d’altres. La copla i el
bolero són fonamentals en la meva formació musical
primària .Després van venir els italians, els francesos i els
anglosaxons, però
especialment els francesos: Brel, Brassens, Aznavour, Ferré.. i
ja que parles de Rafael de León, val la pena remarcar que és un
autor de lletres de cançons excepcional.

--Has confessat que escoltes de tot, fins i tot Els 40 Principals,
especialment quan acompanyes la teva filla petita en cotxe perquè ella
t’obliga a sintonitzar-la. Però  sé que t’emprenyen les emissores
com aquesta. Una vegada vas dir que no hi programes  “efemérides”
sinó “efimèrides”. Et preocupa la cultura musical de
la gent?

L’escolto,
sí...Vull dir  que si
sóc al cotxe  amb la meva
filla i ella posa la ràdio i sintonitza Els 40
“Principomperos” no m’esvero, ni li foto cap pallissa sobre  els valors de la música i les
seves circumstàncies, i encara menys apago la ràdio. No  m’emprenya que hi hagi programes
d’aquest tipus. El que m’indigna és que confonguin joventut
amb manca de sensibilitat i barroeria. La informació que ens arriba de
la nova música, en els mitjans especialitzats, és pobra, limitada
i sempre amb allò d’agafar els calés i corre...”.
Respecte al que en diríem “els clàssics”, els veterans,
les emissores que es dediquen a difondre aquesta altra mena de música,
també hi apliquen criteris restrictius de gustos personals, que, encara
que no són econòmics , són molt exclusius i personals i,
per tant, també són força dubtosos; de manera  que molta gent que fa feines
interessants queden fora de l’aparador, i el que no és a l’aparador,
el que la gent no coneix, és com si no existís.

--Dius que, en aquest ofici, no està permès abaixar el
ritme. En la teva darrera gira, la de l’àlbum Versos en la boca,
vas fer uns cent vint concerts. Cada nit que cantes és realment diferent
de l’anterior? Com t’ho fas per renovar les il·lusions?

Un
músic, un cantant, és el directe . Els enregistraments no
són  altra cosa que el suport
on es fixa una feina, però la força, la pasta de què
està fet un artista, es confirma en el directe. Es cert que en una
temporada de més de cent concerts corres el risc, entre d’altres,
que l’espectacle es robotitzi . Per això cal lluitar assajant cada
dia, corregint les espifiades del concert anterior, canviant l’ordre del
repertori, substituint una cançó  per una altra, de vegades sense avisar
els col-legues. Arribar  a un
repertori determinat és el resultat
de moltes proves, de molts concerts ajustant-hi els ritmes , els temps.
Estudiant la reacció del públic, i així i tot, quan creus
que ja has atrapat el repertori perfecte, el dia a dia s’encarrega de
modificar-lo segons les coses que passen. El públic, cada dia diferent,
hi ajuda molt, però per sobre de tot és una qüestió
d’actitud personal, d’estar convençut del que
s’està fent.

--Suposo que sortir de gira per tu representa l’oportunitat de
viatjar, veure món i tornar-te
a trobar amb els llocs i la gent que estimes. Però, com gestiona
Joan Manuel Serrat emocionalment la gegantina cadena  d’afectes que gira al seu voltant
allà per on passa?

La
meva cadena d’afectes la “gestiono”, com tu dius, amb alegria
i satisfacció, gaudint-la i agraint-la , jo he nascut per estimar i per
sentir-me estimat, i em fa feliç que això em passi a casa i
també a deu mil quilòmetres. Viatjar ha estat un dels regals que
m’ha fet  l’ofici de
cantar i, a banda de les persones que puntualment he conegut i que m’han
enriquit amb el seu tracte, el fet d’anar pel món, de viure a prop
de gent que t’e maneres diferents d’entendre i de
“gastar-se” la vida, és una riquesa impagable que va a favor
del respecte i de la
tolerància. L’espècie humana es pot
dividir de moltes maneres i en moltes categories i, en el que reconeixem com a
“ món occidental”, una d’aquestes maneres es pot
establir entre la gent que ha viatjat, la que ha anat pel món fixant-s’hi
–que no vol dir fer turisme- , i la que no ho ha fet. En aquest segon cas
és freqüent  que es
produeixin casos de gent malalta del que en podríem dir “ el que
és de casa és el que és bo, i la resta és una
merda”. Gent a la
qual Brassens
qualificava d’els imbècils felinos que neixen a tot
arreu”, i dels quals Machado deia que “vestidos en sus
harapos/desprecian cuanto ignoran”. Gent que, sota el legítim
orgull de pertànyer a una part del món, amaga la por i la desconfiança
pel que no coneixen, llavor de la xenofòbia i la intolerància.

--Ets dels que pensen que no hi ha una música per a joves,
una altra  per als pares de família
i una per a jubilats. Però tens alguna evidència empírica
que demostri que una música de qualitat pot agradar realment a tothom?

Tothom
és massa gent. No hi ha res que agradi a  tothom i, a més a més, que
una música sigui de qualitat o no i que agradi o no agradi són
dues coses diferents. Les coses agraden en la mesura que es coneixen. No pot
agradar-te mai allò que desconeixes, allò que no saps de
què va. Hi cal un aprenentatge . Tothom té els seus gustos i els
gustos són el resultat del coneixement, de la informació
és té, més possibilitats hi ha que t’interessin
més coses.

--Has dit diverses vegades que una de les coses que t’omple
més de satisfacció és no haver estat mai de moda!Com
t’ho has fet?

Home,
més que omplir-me de satisfacció em dóna tranquil·litat.
El fet que mai no hagi estat de moda és el que m’ha permès
estar durant 38 anys d’actualitat. Les modes van i vénen segons el
caprici dels modistes, que són els que decideixen i fan la moda, i no
estic parlant únicament de roba. De vegades, fins i tot, en comptes
d’inventar-se’n una de nova, en resuciten d’antigues,
però sempre són maneres que s’arraconen amb la mateixa rapidesa
que apareixen. Afortunadament, la gent mai no ha tractat les meves
cançons com uns pantalons de pota d’elefant o un coll de camisa
“Mao”. Sobreviure a les modes és un bon senyal.

--Algunes de les teves cançons han crescut amb el temps i se
t’han escapat de les mans. Quines són les que s’acaben
ficant a les esquerdes de l’ànima  de la gent?

Els
materials amb què es fan les cançons estan a l’abast dels
sentits. Són el que veig, el que toco, el que escolto, el que ensumo i
tasto. Parlem del que està en mi però  també del que hi ha al meu
voltant. Parlen del que sento i també del que m’expliquen. Parlen
del que sóc però  també
del que m’agradaria ser. Parlen de la meva realitat i també de la
meva fantasia. Passarà el temps i probablement el nom de l’autor
s’emboirarà i probablement es perdrà, però  la cançó continuarà
viva en les boques de la
gent. Això és l’èxit.

Una
nit, en un poble de l’Empordà, jo vaig sentir-lo. Era Festa Major
i a l’envelat una orquestra tipus la Meravella o la Selvatana, no ho sé,
una d’aquestes magnifiques orquestres gironines, estava tocant un concert
de cançons populars, d’aquelles de tota la vida.  Et parlo de principi
dels anys setanta, encara viu el “Pollastre del Ferrol”. Feia una
nit d’estiu collonuda i jo estava sol, recolzat a les carenes de l’envelat,
fotent-me un “tabaco” i des de fora els escoltava tocar. La gent
estava com a missa i quan  acabaven
cada peça aplaudia entusiasmada, com si fos la darrera vegada. En un
cert moment, entre “Per tu ploro” i “La santa Espina”,
van tocar “Paraules d’amor” i em van caure els collons a
terra. Em vaig
emocionar. Aquella cançó havia triomfat. Ja era
de tothom. Havia crescut i formava part de la història sentimental
d’un poble. Només m’ha tornat a passar una cosa semblant a
Sevilla, en una Setmana Santa, quan es recollia, la matinada del dijous al
divendres, la processó d’El Cachorro i la banda es va fotré
a tocar “La saeta” mentre entraven al pas a
l’església, Aquesta és una altra cançó que ha
triomfat, que també és de tothom. I Machado sense saber-ho. Quina
llàstima!

--Mai no t’has deixat robar la intimitat, tot i haver assolit
el Grau màxim de popularitat. Encara avui sé que pots surtir al
carrer i sentir-te “com a casa a tot arreu”. Què has fet (i
com t’ho has muntat) perquè la gent, a més de
reconèixer la teva feina i celebrar-la, t’estimi?

Es
més fàcil que et grapegin si et deixes que si no et deixes.
Sempre pot passar, esclar, però és més difícil quan
ets gelós de la teva intimitat que quan convides que hi fotin mà.
Si et respectes tens més possibilitats que els altres també ho
facin. No és fàcil, però si ets rigorós, els
mateixos que viuen de fotré el nas a casa dels famosos i de remenar el
cubell de les escombraries, generalment et respecten si tu mateix et  respectes, jo tinc una bona
relació amb el famós.

Quan  surto al carrer noto que, en general,
m’estimen o, si més no, percebo una certa simpatia. Em pregunten
si jo sóc jo, em somriuen quan es creuen amb mi, caminant pel carrer,
però  no m’atabalen , em  deixen tranquil. La
veritat és que si no pogués caminar en pau pel carrer, anar a
comprar el pa i el diari amb normalitat i passar-m’ho  bé amb els meus amics, tranquil·lament,
en un partit del Barça a la meva localitat del Camp Nou, em
replantejaria les coses.

--Jack Kerouac té
un promptuari deliciós en què diu coses con aquesta: “Quan
escriguis, pensa sempre que ets un geni”. Quan et poses a escriure i
t’agrada alguna cosa que acabes de posar damunt el paper, en algun moment
et dius a tu mateix per dins “això és genial”?

Potser
sóc vanitós, però no sóc gens ruc. Sóc
un  treballador de
l’escriptura. Faig cançons com un artesà treballa el fang,
amb amor i esforç. Em barallo amb les paraules i procuro trobar la
més justa per definir la imatge o la situació, i quan crec que
l’he trobada, si apareix el geni, li foto dues hòsties per haver
trigat tant a arribar i haver-me fet treballar. De frases de Kerouac més
m’estimo aquella que diu:” Quan t’emborratxis fes-ho sol, a
casa teva. Que els altres no ho vegin”.

--Em sembla que no tens
cap mètode de treball concret a l’hora de començar a
compondre una cançó. Ara bé, això d’haver de
desenvolupar aquell embrió d’idea, m’imagino que això
ja deuen ser figues d’un altre paner! Ets sistemàtic i ordenat,
pencant?

Sóc
disciplinat i força ordenat. Quan em poso a escriure treballo cada dia i
força hores, però no vol dir que els resultats sempre hi
acompanyin. No espero a tenir-ne ganes o que la inspiració vingui a
prendre cafè a casa. Cada dia trec les ganes d’on calgui i surto a
buscar la
inspiració. Ja m’agradaria, que tot fos
més fàcil, però jo necessito invertir molt de temps i
molta dedicació per treure, de vegades, només una mica de suc. En
general penso que per fer  qualsevol
casa cal dedicar-hi esforç i temps, i si es pretén fer-ho
bé es necessita molt de temps i molt d’esforç. Potser hi ha
gent a qui no li cal, però jo no en conec.

--Alguna vegada has
comentat que t’agradaria fer un disc de Jacques Brel però  que, a aquestes altures, ho veus una
mica difícil. Per què no?

Brel
m’agrada molt. És la meva referència més completa.
Hi ha hagut molts moments que m’ha temptat fer un disc amb cançons
seves, però no és gens fàcil. Potser algun dia, qui sap?
De moment en tinc prou a escoltar-lo en versió original, que és
la millor, i cantar amb ell, a casa:” Dans le port
d’Amsterdam...”.

--Em fa l’efecte
que deus tenir, gairebé sempre, les maletes mig preparades. Et
consideres un viatger crònic? T’identifiques amb l’esperit
nòmada?

Home,
els comediants alguna cosa de nòmada en tenim. Amb sort i ganes, ens
toca anar amunt i avall pasturant les cançons perquè creixin. A
mi no em representa cap esforç, ans al contrari. Encara que viatjo molt,
mai no tinc les maletes llestes. M’agrada tenir-les desfetes.

Cal
endur-se el que és just perquè, per llarg que sigui el viatge,
sempre sobra roba. Cada cosa té el seu lloc a la maleta i cal saber quin
és. El necesser aquí, les sabates col·locades
d’aquesta manera perquè deixin lloc a les mudes. Té la seva
molla, fer una maleta, no et pensis.

--Sé que adores
el vell poeta Walt Whitman, que fa un bon grapat d’anys que s’ha
convertit en una de les teves lectures de capçalera, i que fins i tot
has viatjat acompanyat dels seus versos. Què en sobreviu, d’ell, a
la teva obra? I en tu?

Fa
un grapat d’anys els poemes de Whitman era un d’aquells llibres que
duia sempre amb mi i el llegia i el tornava a llegir. Fins i tot recordo que
cap a principi dels setanta, en alguns concerts, com a introducció
d’una cançó – ara no recordo quina- feia servir
aquell poema de “Fulles d’herba” que diu: “·Crec
que una fulla d’herba no és menys que el treball realitzat per les
estrelles i que la formiga és igualment perfecta...”.

No
sé exactament què hi pot haver d’ell en la meva obra,
però els seus versos sempre m’han agradat. Els trobo frescos,
generosos, oberts, i dins del treball de cadascú, conscientment o no ,
hi ha tot el que en un moment o altre l’ha emocionat. L’home sempre
aprèn d’allò que altres homes li han ensenyat i, tant de bo
que el que fem serveixi perquè d’altres aprenguin alguna cosa. Ara
fa bastant que no llegeixo Whitman. Fa massa temps. Gràcies per
recordar-m’ho.

--Has manifestat
diverses vegades que la poesia catalana que t’interessa es mou per la
banda d’autors com Salvat-Papasseit, Foix, Gabriel Ferrater o Joan
Vergés. També has dit que, pel que fa als castellans,
t’inclines per la generació del 27 i pels autors del Siglo de Oro.
Però podries actualizar la llista
de les teves devocions líriques?

Com
deia Pere Quart, en aquesta vida tot és relatiu, aproximat i
provisional. Fer un hit parade personal de poesia encara més,
però si cal jugar una mica i fer-ne un, juguem-hi: com a autors de
capçalera posem-hi Quevedo, el primer, després Góngora,
Garcilaso, San Juan de
la Cruz, Antonio Machado i Miguel Hernández. Apunta Neruda, Sabines,
Benedetti, Idea Vilariño, Kavafis, sense obliar Salvat-Papasseit, Joan
Margarit i Joan Vinyoli, i afegeix-hi Fonollosa i García Montero i
Sànchez Rosillo i Vicent Andrés Estellés i Pessoa i Angel
González i un centenar-més. Però deixem-ho aquí per
no fer la llista massa feixuga.

--Reconeixes que vas
aficionar-te tard a la
lectura. De fet, vas començar a llegir de veritat als
vint anys, en l’època que eres a Jaca (Osca) treballant amb els
teus companys del Centre de Biologia. Què ha significat i què
significa per a tu la lectura?

M’estimava
més anar al cine o jugar al billar i al futbolí. Era un artista difícil
de vèncer en les maquinetes del milió, mal m’està
dir-ho. Vaig descobrir el plaer de la lectura gràcies a un company del
Centro Pirenaico de Biologia Experimental,
Jaca,  que era un lector
fervent i que va començar a passar-me llibres que a les nits, sense
televisió, comentàvem.

Recordo
l’impacta que em va
produir L’estranger de Caus, que vaig llegir
d’una tirada, i els russos: Anna Karenina, El jugador... També va
ser ell qui em va deixar els primers llibres de poesia. Fins llavors no havia
passat de Bécquer. Llegir és una necessitat i un plaer en
què l’emoció es barreja amb el descobriment. Llegir
és un , sens dubte, un refugi, però llegir també.

--Quan algú et
demana un autògraf suposo que, de vegades, et transportes a
través del record a la teva època de xaval, quan anaves amb una
llibreta a la mà darrere de Bahamontes o de qualsevol altre personatge
per l’estil. M’imagino que, d’alguna manera, revius aquella
sensació que tenies quan algun d’ells et mirava als ulls, et
somreia i finalment et firmava l’autògraf. Ets conscient que fas
feliç un munt de gent amb gestos tan senzills com aquest?

Evidentment.
Sé que faig feliç la gent i també sé que la majoria
d’aquests papers signants no tindran una vida  més llarga que el cranc que el
pare  agafa a les roques
perquè el nen el digui a casa en un cubell de plàstic blau i que
al final acaba a les escombraries.

He
signat en fotografies, generalment meves, però també en fotos
d’altres: de nens, de nuvis, de soldats... de totes les mides, des de
gegants a format carnet. He signat samarretes, viseres i calces. Braços,
panxes i culs. També paquets de tabac, tovallons de paper, tàmpax,
guitarres... He signat damunt dels materials més curiosos i dels
objectes més pintorescos, i sempre ho he fet amb la certesa que, encara
que fos per un instant, allò era important per a algú. Ara
bé, de tots, els que més em commouen són els que un home
demana per a la seva dona, amb amor.

--Joaquín Sabina,
en una de les seves cançons, canta referint-se a tu: “Tengo yo un
amigo que es un lujo para el alma y el oído (...), que saca, cuando
menos te lo esperas, palomas de la paz de sus chistera. Y, cuando canta, le
tiembla el corazón en la garganta”. Com encaixes aquesta mena de
demostracions d’amor?

Amb
alegria. Em cau la baba quan la gent que sé que m’estima ho posa
per escrit i ho canta. Em satisfà tenir els amics que tinc i que
coincideixi la gent que estimo amb la que m’estima. És un regal de
la vida. És quan surt bé la prova del nou de l’exercici que
ens mana la vida.

--Has dit que creus que
per créixer cal un tamboret per recolzar-nos-hi, un tamboret amb tres
potes: la primera és el nucli familiar, l’altra l’escola i
la tercera pota és el barri. Quan tu vas créixer, el carrer era
on passaves més temps, molt més que a casa o l’escola. Què
te’n queda, d’aquell carrer?

El
carrer era fonamental en el nostre aprenentatge. No teníem esplais a
l’hivern ni colònies a l’estiu. Teníem aquell pati
obert on jugàvem quan sortíem  del col-legi, on sèiem a les
voravies a berenar pa sucat amb oli i a explicar-nos històries. Al
carrer apreníem el que no ens ensenyaven a l’escola i el que no
ens contaven a casa. A aquell carrer li ha passat el mateix que a mi: el que
érem té poca cosa a veure amb el que som ara. El meu carrer era
la gent, les botigues, els costums i el paisatge. Però  la gent ja no hi és. Alguns
s’han mort, d’altres han marxat , i fins i tot el decorat de la
meva infantesa ha canviat o ha desaparegut en mans del progrés,
afortunadament  per la gent que ara
l’habita. Que me’n queda? Me’n queda bona part del que hi
vaig aprendre, un aprenentatge que no acaba mai.

Me’n
queda un grapat d’amics que encara ens trobem...

Me’n
queden records, records que moltes vegades no són altra cosa que
memòria manipulada i guarnida.

--Va una mica de conya,
però segur que hi ha una part de veritat en una de las frases que
més se t’ha sentit dir: “Vaig començar a cantar per
tocar el cul a les noies”.

La
seducció i la música sempre han anat de bracet!

Pot
semblar una boutade, però no ho és. Qualsevol sacrifici és
petit i qualsevol camí és permès per poder arribar a tocar
el cul a una noia bonica; amb el seu consentiment, naturalment. Jo no vaig
aprendre a tocar la guitarra exclusivament per facilitar el camí que va
cap al cul de les noies, però va ser un estímul força
important en el meu aprenentatge. Hi ha qui no aconseguia perquè tenia
els ulls blaus i d’altres perquè tenien cotxe. Els qui érem
més aviat escanyolits i no teníem  ni els ulls blaus ni cotxe,
apreníem a tocar la guitarra i atacàvem per la banda del bolero.
En aquest món hi ha gent que es belluga per vanitat, per diners, per
poder...El cul de les dones em sembla un motor molt més digne, molt
més noble i molt més atractiu.

--Una vegada vas
preguntar a la teva mare d’on era, i ella va dir-te: “Yo soy de
donde comen mis hijos”. Suposo que aquest deu ser un dels motius
principals pel qual la teva relació amb l’americà   llatina ha estat i és tan estreta
i fructífera.

La
resposta de la meva mare em sembla una de les millors definicions de
pàtria que he escoltat mai, però no m’ha calgut anar pel
món per entendre-la. Amb Catalunya n’he tingut prou. El meu sentiment
anvers l’americà llatina és el resultat de trenta anys de
relacions en què he rebut molt i també he deixat molt.

Un
home és el resultat d’allò que li passa i, al llarg de la
meva vida, m’han passat massa coses relacionades amb Amèrica per
no sentir-me les meves. És una historia d’amors i desamors
corresposta, amb il·lusions i desenganys, amb glòries i
misèries, amb la seva mort i la seva vida.

--T’he sentit dir
que et consideres més llatinoamericanista que no pas europeista. O
sigui, que et sents més a prop d’un argentí que d’un
senyor de Montpeller!

M’has
sentit dir que sóc un llatinoamericà de Barcelona, que és
una cosa força diferent. Sóc un llatinoamericà europeista
nascut a Barcelona i veí de Barcelona. Sempre m’he manifestat
partidari d’una Europa moderna, respectuosa amb la seva pluralitat,
unida, forta i independent. D’una Europa solidària que anés
més enllà del que és ara: un gran supermercat amb una
moneda única. Pel que fa a sentir-me més a prop d’uns o
d’uns altres és com si em preguntessis allò de “Qui
estimes més?, el pare o la mera...?”. Em sento a prop de la gent
amb qui tinc coses en comú, amb qui tinc sentiments a compartir i punts
de vista compatibles respecte a les coses i a les persones, i no segons
l’origen o la procedència perquè, com deia el savi,
“de bona gent i de fills de puta n’hi ha a tot arreu”.

Fi de l’entrevista.

© David Escamilla
i Imperato

©
Fotos: Arxiu Serrat/Josep Puvill/Colita/Barahona/Capella/Hans
j.Hoffmann/Anibal/Robert Freeman

Gràcies a la meva dona Mercè
Carbonell per copiar aquesta entrevista.