שרון      21.5.04 – 30.6.04

אוצר: יהושע סימון

התערוכה 'שרון' עוסקת במובן רחב של השם 'שרון' - שם של איזור, שם של בחורה, שם של ראש הממשלה - אלה יוצרים במידה רבה איזשהו היגיון 'שרוני'- "גדול יותר, חזק יותר, עוצמתי יותר".

בקומה הראשונה: 
רמי מימון בשתי עבודות נוף. העבודה  As If, לבד גזור על הקיר, מציגה סצינה של זוג יושב גב אל גב בין שיחים ולצידו תפוח. תמונה של אדם וחווה המורכבת מלוגואים של מותגים ידועים- הזוג הוא 'Kappa', השיחים הם 'אדידס', התפוח הוא 'מקינטוש' והאנפה היא 'לופטהאנזה'. זהו נוף איזור השרון היום- רצף של לוגואים במרכזי Outlet וקניוני יוקרה. מימון מציג גם צילום בעל נוכחות פיסולית (ללא כותרת). זהו צילום פנורמי באורך ארבעה מטרים, שתלוי כמו מגילה או מגבת מהקיר, ומציג חתך רוחב של דרך קיצור ברמת-השרון- שכבות, שכבות של הזבל שנערם ונחשף עם הסחף בחורף. זו האדמה ממנה צומחים עצי השרון.       שלי פדרמן עם History-to-go, מציגה ברוח מוזיאונים לארכיאולוגיה כמו 'מוזיאון ארץ-ישראל' ברמת-אביב, ארון תצוגה של ממצאים מאיי התנועה של המועצות המקומיות, מבתי מידות, בתי קפה וחדרי לובי של בניני יוקרה- אלה כדים בגדלים שונים המשמשים לנוי וכל טענתם פיברוק מקומיות. העבודה נותנת רושם של  ארכיאולוגיה של התקופה הקולוניאלית בארץ-ישראל. מספר הטלפון של יצרן הכדים בחברון, מופיע כחלק מהעבודה, וכך היא בעצמה מובילה מהלך קולוניאלי- מספחת לעצמה את יצרן הכדים הפלסטיני מחברון. איתמר ג'ובני מציג נברשת של כולאי זבובים, בקוטר מטר וחצי ובגובה של שני מטרים- עוד פריט מנוף השרון, כמו הלוגואים וכדי הנוי. ריהוט גינה זה נהוג בבתים פרטיים של איזור השרון והוא כמובן מלכודת מוות.     צבי אלחייני במצגת שרון וראש הממשלה, על אדריכל אריה שרון - שעל שמו קרויה 'תוכנית שרון' (1949) לפיזור אוכלוסיה – מציג רישומי מים של שרון וצילומים. 'תוכנית שרון' היא ה-DNA של מדיניות התכנון של ישראל והיא ביססה את תפיסת המרחב שלנו עד היום- טריטוריה שיש לכבוש ולפקח עליה. שיאה של תפיסה זו כמובן מקבל ביטוי בהתנחלויות- התפרסות והשתלטות במרחב. אלחייני קושר את אריה שרון - אדריכל שפעל כמצביא - לאריאל שרון, מצביא שפעל כארכיטקט- ראשון ליישם את שיטת הבית-בית במחנות הפליטים בצפון עזה כבר ב-1971, כשחצב דרך בין בתים והפך את הבולדוזר לכלי לחימה. שרון, במדיניותו ובדמותו, מיישם את תוכנית שרון ואף לאחרונה הציג 'תוכנית שרון' משלו. בנץ, עבודה משותפת לאלחייני, ג'ובני, מימון ויהושע סימון היא טרנזיסטור עם לוגו 'מרצדס'- רכב יוקרה. השם המלא של החברה, 'מרצדס בנץ', מביא גם את שמה של הדמות מ'רחוב סומסום', בן-הזוג של אריק.

בקומה השנייה:
כרמית גיל מציגה את בדרך לחוות השקמים- מודל ממבט על של בית כפרי עם גג אדום, ופרצלציה כפרית, ובמרחק כמה כבישים ממנו קומפלקס מודרניסטי דמוי שיכון. המרחק בין חוות השקמים לשדרות כמו המרחק בין קלמניה, מקום מושבה של 'המדרשה לאמנות ברמת-השרון' היום, למכללת בית-ברל. נועה יערי מציגה בעבודה להחלפה ובפלאייר  את נופי השרון- כדור טניס מ'מרכז הטניס', רכבת בשקיעה. את העבודה היא מוכנה להחליף רק בתמורה לג'יפ של סוזוקי. 			
אם יערי רואה בג'יפ סמל סטטוס, צילום הג'יפ הצבאי אצל משה גרשוני בסדרה אריק שרון והאינדיאנים, מראה אותו ככלי שאינו תמים. אם את יערי הוא משמש כ'פנטזיית פרוורים', הרי שאצל גרשוני הוא סיוט של פליטים. מעיין שטראוס בדיוקן עצמי כאינדיאנית, הצטלמה ליד טילי הפטריוט שבאו להגן עליה ועלינו מסדאם חוסיין במלחמה האמריקנית האחרונה בעירק. מחופשת לאינדיאנית - הקורבן האולטימטיבי של כיבוש אמריקה - שטראוס מתחפשת לקורבן. רועי צ'יקי ארד עם שלוש עבודות, שלוש מדינות שונות- לבנון, ששרון פלש אליה כשר ביטחון (ואף הציג במהלך המלחמה בה תערוכת שלל בגני התערוכה), מפת ישראל בעיניים עצומות, רישום ששונה כל-כך מהעיניים הפקוחות-מדי של עודף התכנון והאסטרטגיה של אריה שרון בקומה למטה. וניקרגואה- גופיה בת כתפיה אחת- פריט אופנה אצל 'מתבגרות-קניונים', נוסח אלה שנהוג למצוא באיזור השרון. שמה של המדינה במרכז אמריקה, הוא שם נרדף למעורבות הרצחנית של האינטרסים האמריקניים- ה-CIA מימן והפעיל בה את פלוגות הטרור האולטרה-ימניות 'הקונטראס', בעזרת רווחים ממכירת נשק לאירן של חומייני. רועי רוזן מציג את הסיסמא רק שרון יביא שלום בתוך רב קומות של ארונות קבורה, ואת דירה להשכיר - סיפור הילדים הקלאסי של לאה גולדברג  - שכולו ביטוי של פחד מזרים. אלה מתקשרים לא רק למדיניות הישראלית כלפי זרים, אלא גם ל'יישובי איכות החיים' המנהלים מדיניות של סלקציה- דוגמה אקטואלית היא מקרה עאדל ואימאן קעדאן שנאבקו משך תשע שנים כדי להתקבל לישוב קציר. בועז ארד בעבודה שהיא חלק מהתערוכה אך לא בתצוגה בקלישר, מציג דמות בעלת מראה אסייתי בלבנים סקסיים, יושבת פשוקת רגליים, בחדר מלון מפואר ותחתיה הכיתוב HACHAVA HASINIT. הצילום במקור מתוך האינטרנט (ואת העבודה ניתן לראות באתר התערוכה www.sharon.alturl.com). תצוגתה לא התאפשרה בגלל חשש שהיא תגרור סנקציות מטעם הגורמים הממשלתיים האחראים על מימון המכללה והגלריה. עובדה זו הפכה את עצם פעולת הצנזורה לחלק מהתערוכה- היא מעידה על החשש שמוביל להיגיון של צנזורה עצמית בתקופה זו בישראל. בחדר הימני- חדר הסברה, ארי ליבסקר מציג עבודת וידאו- נאום בחירות ונאום הסברה במקביל. באחד- יום הבחירות ברחוב בזל בת"א, מעוז ה'צפונים'- הוא מבין לסבלם של הישראלים. ובשני- תקופת הדיון בבית המשפט הבינ"ל בהאג על פשעי הצבא הישראלי בשטחים הכבושים- הוא מוכיח את תושבי לונדון על שאינם מבינים את סבלם של הישראלים. בשני המקרים- הקהל שלו הם יושבי בתי הקפה. בחדר ממול- חדר שתילה, גליה טלמור, בעבודה גינונים, מרבה לשתול ומוסיפה שתילים לאיי התנועה של כפר-סבא, העודפים בפריחה ממילא. התנחלות זו בתוך מעגלי תנועה שעצי הזית שלהם גזומים ב"הומור של קבלנים" כפי שניסחה זאת המשוררת אגי משעול, הופכת את פעולת השתילה- שהיא עבודת אדמה, הגשמה, כיבוש הקרקע- למחווה מגוחכת. על קיר צמד החדרים - הסברה ושתילה - יאיר גרבוז מציג סדרת זירוקסים מתוך ספרו 'בדרך לקולנוע', שמתארים את ביה"ס לאמנות 'המדרשה' ברמת-השרון. בראש ובסיום הסדרה, מעשה ידי תלמידה- כד. 

בקומה השלישית:
יעל ברתנא בעבודת הוידאו Kings of the Hill, קושרת את הג'יפ האזרחי לג'יפ הצבאי- מופע הגבריות שמתקיים מדי שבת על גבעות הכורכר שמחוץ לסי אנד סאן הוא אתר בו המאצ'ואיות הצבאית מקבלת את ביטויה בתרבות הפנאי האזרחית.