מבוא
רקע היסטורי
רקע תיאורטי
רקע תיאורטי - ריאליזם
רקע תיאורטי- מלחמה, שלום ובטחון בינלאומי
יישום אמפירי
יישום אמפירי – הריאליזם
יישום אמפירי – מלחמה, שלום ובטחון בינלאומי
דיון ומסקנות
סיכום
רשימת מקורות
הערות סוף
נספחים
נספח א'
נספח ב'

מבוא
במהלך ינואר 2002 התנהלו שיחות בין קלרידס (Clerides) מצד רפובליקת קפריסין לבין דנקטאש (Denktash) מהצד של צפון קפריסין. אחת השאלות הקשות לפתרון, הייתה שאלת אופי המדינה העתידית. הקפריסאים-היוונים מסכימים על העיקרון של פדרציה עצמאית, אינטגרלית טריטוריאלית ודו-אזורית (bi-zonal), מפורזת, ומתנגדים לרעיון הקונפדרציה ולרעיון הגבולות בין שתי המדינות הפדראליות (Coufoudakis,1992:28). מצד שני הקפריסאים  תורכים, מדברים על רעיון שהוא יותר קונפדרציה שתתפתח עם הזמן לפדרציה, הם מדברים על הצורך של שני העמים (peoples) לנהל את עצמם, בטריטוריה שלהם, ויחד עם זאת הם מכירים בצורך של שני העמים לחיות זה לצד זה, בדרכי שלום (Soysal,1992:42). מכאן ניתן להבין שקיים הבדל גדול בין הצדדים, ומכיוון ששני הצדדים מגדירים את האינטרסים הללו כחיוניים, כל פתרון יהיה בעייתי.
בשנת 1959, הבריטים החליטו לפתור את סכסוך קפריסין בעוזבם, בדרך של מדינה דו לאומית (הסכמי לונדון-ציריך           (London-Zurich Agreements) שעליהם אדבר יותר מאוחר). בעבודה זו, ברצוני לבחון כיצד הפרדיגמה של ריאליזם מצד אחד ותיאוריית מלחמה, שלום ובטחון בינלאומי (ובפרט ע"י התמקדות בנושא של ניהול סכסוכים ושינויים בדרכי שלום) מצד שני מסבירות את הסכמי לונדון-ציריך וקריסתם  בשנת 1963. 
התקופה שבה אני אדון תהיה שנות ה60 עם מבט קדימה, אשתדל לראות את העניין מנקודת ראות נייטרלית, אם כי העיקרון שינחה אותי יהיה מה טוב עבור תושבי קפריסין. ארצה לבחון האם הדרך בה בחרה בריטניה עבור קפריסין, אכן הייתה הדרך הכי טובה, או הכי נבונה, לאור הפרדיגמה והתיאוריה.
תחילה אסקור את הרקע ההיסטורי, שבו אציג התפתחויות חשובות בתולדות קפריסין. לאחר מכן, אציג את הרקע התיאורטי שיסביר את הפרדיגמה והתיאוריה. לאחר זאת, אעסוק ביישום אמפירי של המקרה על הפרדיגמה ואז על התיאוריה. לבסוף, אדון ואציג מסקנות לגבי המקרה, ואסיים בסיכום שבו אציג את התשובה לשאלת המחקר.
רקע היסטורי
הגעתם של היוונים הקדומים לאי מהפלופנזים, מתוזמנת בערך לאלף השני לפנה"ס. מאז היה האי נתון, בגלל מיקומו הגיאופוליטי, לכיבושים רבים, עד התקופה, אולי הכי חשובה לסכסוך – הכיבוש העות'מאני בין-1571-1878             (Vanezis, 1997:265-266). המתיישבים המוסלמים הראשונים הגיעו מחייליו של Lala Mustafa Pasha, אשר שלושים אלף מהם קיבלו אדמות מהסולטן סלים ה-2 (Selim II) (Salih,1978:3).
בתקופת השלטון העות'מאני בקפריסין, היחסים בין הקבוצה הנוצרית (יוונים) למוסלמית(תורכים לעתיד), היו בעלי מספר רבדים. ברובד הכלכלי, דווקא הנוצרים, היו הקבוצה הדומיננטית. יחד עם זאת, מבנה המדינה המוסלמית, נתן  עליונות ברורה לקבוצה המוסלמית. הוטלו מגבלות רבות על הנוצרים, אך ההבדל המשמעותי היה בצורת הממשל. אף על פי כן, יש לזכור כי לנוצרים בקפריסין הייתה אוטונומיה רבה יחסית לקבוצות האחרות באימפריה, ובגלל זה, בסוף ימי האימפריה, רוב השליטה הייתה בידי הכנסייה האורתודוקסית ובידי הסוחרים היווניים. באותה תקופה, אפילו ניתן למצוא שיתוף פעולה חוצה דתות בין המעמדות, למרות היריבות על הכוח בין הכנסייה לשלטון                 (Attalides,1979:38-40). 
ברביעי ביוני 1878נחתמה אמנת קפריסין (Cyprus Convention), שבה התחייבה בריטניה לעזור לסולטן התורכי נגד פלישה רוסית שממנה חשש (Salih,1978:4-5). בתמורה לכך קפריסין הוחכרה לבריטניה. היוונים-הקפריסאים קיבלו בברכה את השלטון הבריטי, מתוך תקווה ל- enosis (האיחוד עם יוון). הקפריסאים-היוונים התבססו על התקדים של האיים האיוניים (Ionian Islands), אשר בריטניה צירפה ליוון. המוסלמים מצדם, התנגדו בחריפות לאפשרות עזיבת בריטניה ולרעיון ה-enosis, וטענו כי היה ובריטניה תעזוב, יש להחזיר את האי לבעליו – האימפריה העות'מאנית (שם). בעוד הלאומיות של היוונים-הקפריסאים התבטאה בהתנגדות פוליטית ונאמנות לכנסייה, התורכים-קפריסאים ראו בשלטון הבריטי את המגן שלהם מהקהילה היוונית, ולכן קיבלו בברכה את סיפוח קפריסין לבריטניה ב1914 , זאת היות והאפשרות היותר סבירה הייתה שהאי יהיה שטח חסות (Protectorate) של בריטניה עד להעברתו ליוון (שם). בשנת 1923 תחת הסכמי לוזאן(Lausanne Treaty), תורכיה ויתרה על כל זכויותיה בקפריסין, ושנתיים מאוחר יותר, בעשירי למרץ 1925, קפריסין הוכרזה כקולוניה של הכתר (Crown Colony). בריטניה התעניינה בקפריסין בגלל מיקומה הגיאופוליטי ובעיקר בגלל אפשרות הגישה למצריים(Salih,1978:6-7).
   באוקטובר 1931, הכנסייה האורתודוקסית היוונית-קפריסאית, הסיתה להתקוממות למען enosis. הפורעים הצליחו להגיע לאחוזת המושל ולשרוף אותה. כתוצאה מההתפרעויות ,מנהיגי ההתפרעות נעצרו וגורשו מקפריסין, והממשל הבריטי ביצע צעדים שהגבילו את תנועת הenosis (שם). 
בחמישה עשר לינואר 1950, הכנסייה ערכה משאל עם בין היוונים-הקפריסאים, שבו 95.7% הצהירו על רצונם        בenosis. ב1954, הייתה הפנייה היוונית הראשונה לאו"ם למען הגדרה עצמית של קפריסין. בריטניה סירבה          לenosis, מפני שהיא הייתה צריכה את תורכיה, תומכת במדיניותה במזה"ת (שם :8). 
בשנת 1955, נסע מקריוס ה-3 לועידת המדינות הבלתי מזדהות (NAN) (Attalides,1979:14). בין השנים 1955-1959 התנהל מאבק העצמאות של היוונים-הקפריסאים, כאשר בראש המאבק עמד קולונל גריבאס (Grivas), אך למעשה, מקריוס בעצמו ניהל את מאבק הגרילה. המאבק כוון כנגד הבריטים, אך משהצטרפו התורכים-קפריסאים לצד הבריטים, גם הם נהפכו למטרות (שם: 9). באוגוסט אותה שנה, התקיים מו"מ בלונדון בין בריטניה, יוון ותורכיה (התוכנית שעלתה בשיחות הללו נודעה כתוכנית מקמילאן (Macmillan Plan)). התורכים הצהירו שהשינוי הכי גדול שהם יכולים לקבל, יהיה איזשהו סוג של ממשל עצמי ,במידה והיוונים יזנחו את עיקרון ההגדרה העצמית (Attalides,1979:8). בעקבות כשלון השיחות, האלימות רק גברה (Salih,1978:10).
בשנת 1957, המושל של קפריסין – פוט (Foot), הציע תוכנית שבה דובר על ממשל עצמי של קפריסין במשך חמש עד שבע שנים בחסות בריטית, ואז הקפריסאים יחליטו לבד את עתידם. תוכנית זו נדחתה על ידי התורכים , שהציגו מנגד דרישה לTaksim (הפרדות) (שם: 12).
עקב לחץ של ארה"ב ונאטו (NATO) על כל הצדדים המעורבים, ובמיוחד על בריטניה (Attalides,1979:12), נאלצו הצדדים להגיע לפשרה המבוססת על עצמאות לקפריסין. ובאחד עשר לפברואר 1959 נחתמו הסכמי לונדון-ציריך. ההסכם בעייתי עבור קפריסין, ראשית מפני שהוא לא נערך בנוכחותה, וקבע זכויות גדולות לשלושת נותנות הערבות  (ב-Treaty Of Guarantee) – בריטניה, יוון ותורכיה. ההסכם קובע מצב של מדינה דו-לאומית, שבה יש חלוקה בכל התפקידים בין שתי הקהילות, לפי המפתח של 70% ליוונים ו-30% לתורכים. ב19 בפברואר הוזמנו נציגי כל הצדדים (הפעם גם מקריוס מהצד של קפריסאים-יוונים ודר' קוטצ'וק (Kutchuk) מהצד התורכי-קפריסאי).לאשר את ההסכם. כתוצאה מההסכם, ב16 באוגוסט 1960, קפריסין הצהירה על עצמאות (Salih,1978:12-16). 
כאשר במשך שלוש השנים הבאות, לא הצליחו לגשר על פערים גדולים, בנובמבר 1963, מקריוס הציע את תוכנית 13 הנקודות שלו (שם;Attalides,1979:13-15). בעקבות אי-הסכמת התורכים-קפריסאים ואנקרה פרצה התנגדות תורכית. במהלך 1964 היה איום של פלישה תורכית אשר נמנע, כמו כן נשלח כוח השלום של האו"ם לקפריסין (UNFICYP) ומונה מתווך, בהתאם להחלטת מועצת הביטחון (Vanezis,1997:206-209).
ב-15 ביולי 1974, התקיימה בקפריסין הפיכה צבאית נגד מקריוס, וכתוצאה מכך פלשה תורכיה לאי חמישה ימים מאוחר יותר(Salih,1978:87-89). ב-13 בפברואר 1975, הכריזו הרשויות של התורכים-הקפריסאים על השטח הכבוש בצפון כ:"Secular and Federation State" (שם: 97-106).
רקע תיאורטי
בפרק זה אביא הסברים על מושגים בהם אני עומד להשתמש בעבודה. אעשה זאת דרך סקירת הפרדיגמה והתיאוריה, שעליהן איישם מאוחר יותר את המקרה האמפירי. מורגנטאו (Morgenthau) אומר שבשביל ריאליזם, תיאוריה מושתת על בירור עובדות והענקת משמעות להם דרך הגיון (Morgenthau,1973:38), על כן אציג תחילה את הפרדיגמה של ריאליזם.
רקע תיאורטי - ריאליזם
“ If there’s a God, the Cardinal de Richelieu will have much to answer for. If not… well, he had a successful life” [Pope Urban VIII]
כבכל פרדיגמה, גם בריאליזם קיימים מגוון רחב של הוגי-דעות, זרמים ומפלסי ניתוח. ראשית הופיע הזרם המינימליסטי-נורמטיבי שבראשו עמד תוקידידס (Thucydides); לאחר מכן הופיע הזרם הפונדמנטליסטי המיוצג על-ידי מקיאבלי (Machiavelli) בספרו The Prince; הזרם המבני שמיוצג על-ידי הובס (Hobbes) בספרו Leviathan הופיע אחריו; ולבסוף הגיע הזרם של ניאו-ריאליזם (כך למשל: Waltz,1988).
למרות ריבוי הזרמים, עדיין ניתן להצביע על כמה הנחות מרכזיות המשותפות לכל הזרמים. ראשית ההנחה שהמערכת העולמית שרויה במצב של אנרכיה ((anarchy, ולכן המדינות דואגות כל אחת לעצמה, דהיינו כל מדינה מסתמכת על המשאבים שלה כדי לשרוד ולהגן על עצמה מפני התקפה (Self-Help) (Waltz,1988:44).
הנחה נוספת מדברת על כך שטבע האדם הוא "רע מנעוריו", מכיוון שהמדינה היא קבוצה של בני אדם, לכן גם היא "רעה" (אם יש משמעות ל"טוב" ו"רע"), שזה מביא אותנו להנחה הבאה – האינטרס שמוביל להתנהגות, והאינטרס הזה מוגדר במונחים של עוצמה (Morgenthau,1973:35). קרדינל רישלייה (Richeliu) קבע כי Raison d`יtat הוא העיקרון הכי חשוב, וזה מה שצריך להנחות את המדינאי, ועיקרון זה מצדיק את כל האמצעים                 (Kissinger,1994:58). קיים ויכוח בין הזרמים השונים האם עוצמה היא אמצעי (למשל: Waltz 1988) לעומת אלו הרואים בה מטרה בפני עצמה (למשל: Hobbes 1909). אך יחד עם זאת, אין ספק כי העוצמה חשובה, ולכן היכולות של המדינות מוגדרות במונחים של עוצמה (בעיקר צבאית). בעולם הזה, אין משמעות לדברים כמו מוסר וצדק           (Hobbes,1909:30), הכול נובע מיחסי עוצמה ומאזני כוחות, כורח ומציאות, ואולי הכי חשוב - Prudence. בגלל כל אלה, לא מפתיע אולי, שהאינטראקציה לפי הריאליזם נושאת אופי של סכסוך (ראה למשל:Hobbes, 1909).
ראוי להדגיש כי רמת הניתוח של הריאליזם היא המדינה, וחשיבות המדינה היא רבה (היא השחקן הראשי, אם לא היחידי ביחסים הבין-לאומיים). המדינות לפי הריאליזם שוות בעיקרון האחת לשניה, והמדינות נחשבות ליחידות מונוליתיות. ולכן בגלל השוויון הזה, נוצרת תחרות ביניהן והיא שמאפיינת את המערכת (29:Hobbes,1909). התחרות היא בעיקר להשגת עוצמה, אך יש לה גם היבטים נוספים.
מכיוון שמצב הטבע לפי הריאליזם הוא מצב מלחמה (לאו דווקא מלחמה, אלא העדר הבטחה שבמשך הזמן לא תהיה מלחמה (שם)), ולכן מצב של שלום הוא זמני, ומונע משיקולי עוצמה בלבד. כך אחד המנגנונים של המדינות – בריתות, זמניים ותלויים במאזני-כוחות, עד שאלו ישברו ואז החזק יוכל להשתלט על החלש.
האפשרות של שיתוף פעולה בריאליזם היא באמצעות בריתות כנגד אויב משותף, כאשר מילת המפתח היא ארעיות, והאפשרות של הברית לפוג בכל רגע.
רקע תיאורטי- מלחמה, שלום ובטחון בינלאומי
“My first axiom: The quest for international security involves the unconditional surrender by every nation, in a certain measure, of its liberty of action, its sovereignty that is to say, and it is clear beyond all doubt that no other road can lead to such security” [Albert Einstein]
מהסתכלות על המציאות של היחסים הבינלאומיים, ניתן לומר שהיא מציאות של סכסוכים. סכסוכים קיימים בכל חברה, בין אם היא במלחמה, או שהיא קהילת בטחון פלורליסטית (כמו למשל האיחוד האירופי). אופן המבט על הסכסוכים נובע מהפרדיגמה ממנה מסתכלים, תוקידידס אמר שהסכסוך הוא חלק מהטבע, הוא נמצא כל הזמן ויהיה כל הזמן. לעומתו, מי שבא מנקודת ראות ליברליסטית, יגיד שיש מצב של סכסוך, אבל ניתן לנהל אותו בדרכי שלום ולמנוע ממנו להתפשט ולהסלים.
ההגדרה הצרה של הסכסוך קובעת כי סכסוך חברתי הוא אינטראקציה בין שני שחקנים לפחות, כאשר המטרה של כל אחד מהם – שליטה על משאבים חומריים, או בלתי חומריים ולא תתכן בעלות משותפת של השחקנים על המשאבים. ההגדרה היותר רחבה, קובעת כי לאו דווקא כל המטרות הן תחת מחלוקת ויכולות להיות מטרות משותפות. לפי הגדרה זו, אין מניעה כי יתקיים שיתוף פעולה לצד סכסוך, מכיוון שלצדדים יש גם אינטרסים משותפים. יחד עם זאת, יש לזכור כי אין זה מצב הרמוני, מכיוון שיש גם אינטרסים מתנגשים בין הצדדים. לסכסוכים יכולים להיות מספר מקורות - טבע האדם, יחסי חברה-מדינה והמערכת. הסיבות לסכסוך יכולות להיות מגוונות גם כן, הבעיה יכולה להיות באינטרסים, יעדים או ערכים שונים של הצדדים. כאשר ברצוננו לבחון את סכסוך, יש להתייחס למספר ממדים: האם הסכסוך הוא מופשט, או מוגדר; האם הוא נושא אופי של סטטוס קוו, או שמה זהו סכסוך רוויזיוניסטי; מהם הדרישות; מה המחויבות של כל צד לסכסוך; ואיזה אופי נושאת הסימטרייה בין הצדדים. בהתאם לשלב בו נמצא הסכסוך, יש דרך להתמודד אתו. כך כאשר הסכסוך עדיין סמוי, יש צורך בהימנעות - יצירת יעדים משותפים והקטנת התביעות. כאשר הסכסוך הוא לטנטי, דהיינו על סף פריצה, יש צורך במניעה – הרתעה, מיסוד ויצירת תלות גומלין בין הצדדים. כאשר הסכסוך כבר גלוי, יותר קשה לטפל בו, ואז יש צורך ביישוב ופתרון הסכסוך – שיכול להיות מושג דרך מעורבות והגעה לשורשי הסכסוך לצורך פתרונו.
מה שקובע את ניהול הסכסוך, הנם משתני הסכסוך – סוג הסכסוך, הסגנון הקוגנטיבי של המנהיגים ואורך הסכסוך. הדפוסים של ניהול הסכסוך הנם הכרעה (כפיה על צד אחד), השלמה (כאשר מגיעים למסקנה שיש לחיות עם הסכסוך), יישוב הסכסוך (שכנוע של שני הצדדים, מו"מ להסכם) והימנעות או ניתוק (הפרדה למשל).
מצב של סכסוך, לא מונע עם זאת שלום. בהגדרה הרחבה של שלום (לפי Galtung) לא מספיק שלא תהיה אלימות, אלא אסור שיהיה אפילו ניצול. אין ספק שאפילו הגדרה רחבה זו אינה פוסלת אפשרות של סכסוך מסוים. ואם כך, אז הרי לפי ההגדרה של Boulding, המדברת על העדר מלחמה, והעדר אלימות מאורגנת, לא פוסלת סכסוך, אלא רק הפנייתו למסלולים אלימים. 
האפשרות של שינוי בדרכי שלום עוררה ויכוחים רבים בין הוגי דעות (ראה למשל: Kacowitcz,1994). האפשרות של שינוי בדרכי שלום נראתה אוקסימורון בעיני רוסו למשל (שם: 110-111), ומצד שני שימוש לא במלחמה לצורכי שינויים ריתק רבים אחרים (למשל Kant וDoyle) (שם: 113-115). קיימים מספר סוגים של שינויים בדרכי שלום – קולוניאליים (סיום מנדט), בין מדינתיים, ושינוי סטטוס (פתרונות יצירתיים למיניהם).
קיימות מספר סיבות לשמירת השלום - מערכתיות, אזוריות, זוגיות ופנימיות. קשה להגדיר שלום, לכן מקובל לחלק אותו למספר דרגות - שלום שלילי, המתאים להגדרה הצרה; שלום יציב, המתאים להגדרה הרחבה; והדרגה הכי גבוהה, קהילת בטחון פלורליסטית.
קיימים מספר תנאי רקע שקיומם מסייע לשינויים בדרכי שלום. חלוקת עוצמה לא סימטרית לטובת הצד שתומך בסטטוס קוו, דמיון במשטרים בין הצדדים, הסכמה נורמטיבית, מעורבות דיפלומטית של צד ג', מלחמות קודמות (ועייפות מהן) ואיום צד שלישי. כמו כן אינטרסים א-סימטריים בין הצדדים, שיתוף פעולה והדדיות, ומו"מ במהלך התהליך הם בהחלט משתנים שעוזרים.
שלום אזורי הוא דבר יחסית נפוץ, העולם (במיוחד של ימינו) מחולק לאזורים של שלום ואזורי סכסוך. מאז 1945 רוב המלחמות הן מלחמות אזוריות בין שכנים. אחת הבעיות העיקריות, היא יחסים בתוך המדינות ולאו דווקא בין המדינות, כך כאשר לאום בתוך מדינה דורש הגדרה עצמית, ומדינות סובבות נגררות לתוך הסכסוך(Kriesberg, 1993). בעיות הביטחון הפנימי יכולות להיות רבות. כך לא תמיד המדינות החדשות מגובשות ומסודרות מבחינה פוליטית, לרוב לא ברור מה גבולותיה של המדינה, המדינות החדשות לא תמיד זוכות ללגיטימציה מאזרחיה, ואז עלול להיווצר מצב של quasistate – מדינה חסרת לגיטימציה פנימית, אך זוכה ללגיטימציה בינלאומית. קיימים מספר הסברים למלחמות הפנימיות – לרוב לפני סוף המלחמה הקרה, הבעיה הייתה אתנית, או לאומית; בעיה נוספת היא התמוטטות הסמכות המרכזית; קיימים הסברים פסיכולוגיים; לעיתים אף דינמיקה בין קבוצתית היא הגורם למלחמות פנימיות; לפעמים הסביבה משפיעה על גורמים פנימיים להתחיל במאבק; ובמידה רבה אחד ההסברים המרכזיים (לפי Holsti) הוא יחסי מדינה – חברה, כאשר רוב המלחמות הן מלחמות של מדינה הנלחמת בקבוצות אחרות במדינה.
אם כך לאחר הרקע התיאורטי הזה, ניתן ליישם את הפרמטרים של המקרה על משתני התיאוריות.

יישום אמפירי
“ A fool throws a stone into the sea and a hundred wise men cannot pull it out” [Cypriot Proverb]
לאור העובדה שהחוקה של 1960 נכשלה, קל להגיד בדיעבד, שבריטניה בחרה בדרך הלא נכונה בפנייתה להסכם המגדיר מדינה דו-לאומית. השאלה עם זאת, היא האם היו לה ברירות אחרות לאור הנסיבות, והאם ניתן היה לצפות מראש את הכישלון של ההסכם והחוקה שבאה בעקבותיו. בפרק הזה אנסה לבחון את השאלה הזו על רקע הפרדיגמה והתיאוריה.
יישום אמפירי – הריאליזם
רוסו מתאר 3 דרגות התפתחות מ"מצב טבע" ל"מצב מלחמה". תחילה היה "שלום של אי רלוונטיות", שמכיוון שבהתחלה היו מעט אנשים, והיה מספיק משאבים לכולם. היה שלום, מפני שלכל אחד היה מספיק שטח ולא היה צורך במריבות, במצב זה לא רק שלא היה עם מי לריב, גם לא היה על מה לריב. לאחר מכן הגיע "מצב טבע מתפתח", נוצרה תלות בין אנשים, נוצרו משפחות. אוכלוסיית העולם גדלה, התחילה להיות תחרות בגלל הצפיפות, בפעם הראשונה נוצר מחסור, ונולדה יריבות בין האנשים על משאבים, אך עדיין היה קשה לאנשים להתארגן, ולכן המלחמות לא היו טוטאליות. לאחר מכן הגיע "מצב טבע מושחת", נוצרה מערכת של מדינות מושחתות, שדואגות לאינטרסים שלהם, ומכך נולד "מצב מלחמה".
לפי רוסו, לכן אין הגיון באיחוד, מפני שהוא רק יוצר תלות נוספת והרי ככל שיש יותר תלות, יש יותר יריבות ויותר סיכוי לכן שהמצב יהיה "נפיץ". לכן, אם ניקח את ההגיון של רוסו, נוכל להגיד, שהאיחוד של קפריסין במדינה דו-לאומית היה בעייתי וניתן היה לצפות, שבשלב כזה, או אחר תפרוץ אלימות.
מצד שני, תומכי הובס יוכלו לטעון, שדווקא בתוך מדינה יש בטחון מסוים, מכיוון שהמדינות יותר קבועות מבני אדם ואז יש יותר משמעות לצדק ומוסר. מאידך גיסא, הובס טוען שהמדינות לא מספיק מאוימות, וכך העדר של אויב למדינה למעשה, מחליש אותה. במקרה של קפריסין, העדר אויב שהיה יכול לאחד סביבו את המדינה היה אולי קריטי. תורכיה ויוון לא יכלו להפוך לאויבים של כל האוכלוסייה, בגלל שלכל אחת הייתה מדינה שתמכה בה. בריטניה, לא הפכה לאויב, למרות שהייתה המעצמה הקולוניאלית, זאת מפני שהקהילה התורכית תמכה בה מחשש לenosis (ראה רקע היסטורי). אם כך, נותרה מדינה אחת שהיה לה פוטנציאל להפוך לאויב של המדינה – בריה"מ (זאת מכיוון שהמדינות התומכות, יוון ותורכיה, חברות בברית נאט"ו). אך גם כאן היא לא נהפכה לאויב בעקבות המדיניות של מקריוס, להשתייך לחברת המדינות הבלתי מזדהות. ואם כך, לפי התיאוריה של הובס, בהעדר אויב משותף, המדינה החדשה הייתה צפויה להיתקל בקשיים, כפי שאכן קרה.
הנחת בסיס בריאליזם, היא שעוצמה צבאית היא רצונה של כל מדינה, וכאשר היא משיגה זאת, היא תתקוף ותרצה להשתלט על יריבתה. אם כך, הבעיה בחוקה שהתקבלה, ב1960 הייתה ביחס ה60-40 בין היוונים לתורכים בצבא, ולא מפתיע שאחת מהבעיות שהתעוררו בחוקה הייתה המחלוקת בין הנשיא מקריוס לסגנו קוטצ'וק לגבי הצבא – מקריוס דרש אינטגרציה מלאה ביחידות (מה שהיה נותן לצבא כולו צביון יווני בגלל הרוב), ולעומתו קוטצ'וק דרש שהיחידות יהיו נפרדות (מה שיאפשר לקהילה התורכית למעשה, להחזיק צבא משלה, למקרה שהאיחוד לא יצליח). ראוי לציין שהמחלוקת הזו הייתה אחת הסיבות העיקריות לכך שמקריוס הציע ב1963 את תוכנית 13 הנקודות שלו                      (Salem,1992:119-122).דוגמא נוספת לדילמת הביטחון ולעובדה ששתי הקהילות מעולם לא התכוונו ברצינות לקיים את הסכמי לונדון-ציריך, אלא פשוט ראו בהם הזדמנות להתחמש יותר מהקהילה היריבה, מהווה תוכנית Akritas. תוכנית זו הוכנה כמענה להתנגדות של התורכים-קפריסאים (עוד בטרם מהומות דצמבר 1963), לאור המידע שזרם ליוונים-הקפריסאים על כך שהקהילה התורכית מייבאת נשק ויוצרת מיליציות חמושות (Salih, 1978:16-17).
מדוע אם כן, התעלמו הבריטים מהתוצאה הצפויה לכאורה לפי הפרדיגמה? הסיבה היא שהאמת יותר מורכבת. אם בוחנים את הסיבות להתנהגות בריטניה, ולעובדה שדווקא זה היה ההסכם שהציעה, מגלים שהוא מתאים מאוד לפרדיגמה הריאליסטית.
ברקע התיאורטי, טענתי כי המדינות פועלות משיקולים של אינטרסים וניצול משאבים, על-מנת להגן על עצמן, לפי העיקרון של Self-Help. יש לזכור כי לאחר מלחמת העולם השנייה בריטניה איבדה הרבה מכוחה. היא ירדה ממעמד של מעצמת על לפני המלחמה, למעמד של חברה בברית נאט"ו לאחריה. לאחר המלחמה, בריטניה נהייתה מאוד תלויה בארה"ב (כפי שהוכח בפלישה לסואץ ב1956), וכאשר ארה"ב הפעילה לחץ דרך נאט"ו, בדרישה לפתור את סכסוך קפריסין, לבריטניה לא נשארה ברירה, אלא לנסות למזער את נזק (Coufoudakis,1992:17-19). מבחינתה של בריטניה, ההסכם היה הרע במיעוטו. לאחר חמש שנים של לחימה באי, המקום שהיה אמור להיות בסיס ליציאה אפשרית להתקפה על סואץ, הפך להיות בסיס בעצמו שדרש הקצאה רבה של חיילים בריטים, וכך הבחירה של הבריטים הפכה להיות בין בסיסים בקפריסין, לבין קפריסין כבסיס (Attalides,1979:2-12). ואם מדינות פועלות לפי אינטרסים, המובילים להתנהגות, אזי טבעי כי זהו ההסכם שנוסח עבור בריטניה, בהעדרה של קפריסין, ובגיוסה את תורכיה לצידה על-מנת ליצור ברית כנגד רצונות הקפריסאים-היוונים לenosis (שם).
בריטניה לא התעניינה בדברים כמו צדק ומוסר, ובשאלות כגון, האם הפתרון יהיה טוב לקפריסין (לראיה העובדה שלא היו בשיחות נציגים קפריסאים, אלא הם קיבלו תכתיב מוכן), אלא מה שעניין אותה (ובמיוחד את נאט"ו ואת ארה"ב), היה המאבק הבין-גושי, והחשש לסדקים בקואליציית נאט"ו (בין יוון לתורכיה), שהסכסוך היה יכול לעורר. גוש נאט"ו חשש מהאפשרות שבריה"מ תתקוף דרך האזור הזה, ולכן היה חשוב מאוד שתורכיה תהיה לצד נאט"ו, ושהיא תהיה מדינה מרוצה (שם;Dobell,1992).
חשיבותה של המדינה והאמונה כי המדינה היא השחקן הראשי, וכמעט היחידי, ביחסים הבינלאומיים מוצגת היטב בהסכמי לונדון-ציריך. כדי לסיים את הסכסוך, בריטניה הזמינה את תורכיה ויוון, אך לא את נציגי הקהילות, זאת מפני שהיא לא התייחסה אליהם כאל שחקנים עצמאיים במערכת. כמו-כן, זכות ההתערבות (סעיף IV ב-Treaty of Guarantee) והבסיסים הצבאיים שהמדינות החתומות קיבלו ב-Treaty of Alliance מדגישות עוד יותר נקודה זו.      ב-1972 מר דנקטאש אף התבטא בנושא בעצמו, באומרו שהקהילות בקפריסין, אינן אלא השלוחות של יוון ותורכיה, והבעיה של קפריסין, יכולה להיפתר על ידיהן תוך 24 שעות והגיע הזמן שהן יעשו כך (Attalides,1979:102-103). מכאן ניתן להבין, כי אף הקהילות בקפריסין מכירות בחשיבות המדינות במשחק הבינלאומי, ויודעים כי "רק להן הפתרונים".
אם כך, ברור לנו מדוע בריטניה פנתה לכיוון ההסכם, אך מתבקשת השאלה, מדוע כפי שמחזיקי הדעה האידיאליסטית יכולים לטעון, זנחו יוון ותורכיה את קהילותיהם ופנו לעבר הסכם זה? תחילה נטפל ביוון.
יש לזכור כי יוון לא הייתה מדינה יציבה שלטונית בתקופה שאחרי מלחמת העולם השניה, ועל כן האינטרס הלאומי שלה באותה תקופה התמקד יותר בלייצב את עצמה מבפנים, ולא להיגרר למלחמה, שלא דרושה לה, עם תורכיה. יוון הייתה תלויה בבריטניה כלכלית וצבאית, ולא יכלה להרשות לעצמה לסרב לבריטים (Salih,1978:7-8).
ואילו תורכיה מצידה, שלא הייתה מעורבת בסכסוך הקפריסאי במידה משמעותי (ראה רקע היסטורי), ונגררה ע"י בריטניה לשיחות כצד בעל עניין (Attalides,1979:8), השיגה למעשה הישגים רבים עבור הקהילה שלה ביחס למספרם באוכלוסייה (קיבלו יחס של 70-30, למרות יחס באוכלוסייה של 81-19).
מכיוון שמבחינת הריאליזם, שיתוף הפעולה הוא זמני ושביר, לכן ניתן לומר שהיה צפוי, שהמדינה החדשה תתפרק ברגע שאחד הצדדים יחוש מספיק חזק. ואכן ברגע שמקריוס חש מספיק חזק, בעקבות התפקיד והתמיכה הרבה שקיבל בתנועת המדינות הבלתי מזדהות ב1963, הוא הציע את תוכנית 13 הנקודות לשינוי החוקה של 1960                         (Attalides,1979:14-17).
יישום אמפירי – מלחמה, שלום ובטחון בינלאומי
בעיית קפריסין, היא מעבר לכל סכסוך אזורי (Coufoudakis,1992;Dobell,1992), ולכן כאשר אנו באים לנתח אותה, יש להתייחס אליה בהתאם. פתרון דרך הסכמי לונדון-ציריך, זהו למעשה, ניסיון של בריטניה לגרום לשינוי בדרך לא אלימה. מכיוון שמספר השינויים שקרו בדרכי שלום מועט, מעניין לראות מדוע הוא לא הצליח במקרה הזה.
ראשית נתמקד בהגדרה של סכסוך. סכסוך קפריסין הוא אינטראקציה בין מספר שחקנים - שתי הקהילות באי, יוון, בריטניה ובשלב מאוחר יותר תורכיה. מבחינת המטרות של כל אחד מהצדדים, יש להם אינטרסים מנוגדים          (enosis לעומת  Taksim), אך אין להתעלם מהעובדה, שהאינטרס הראשי שלהם, הוא בכל זאת לחיות ביחד זה לצד זה, ואף צד לא ניסה לערער על כך. הוויכוח היה בעיקר לגבי הממשל (ראה Coufoudakis,1992; Soysal,1992), כך שההגדרה היותר מתאימה, היא ההגדרה הרחבה של הסכסוך המאפשרת אינטרסים משותפים. הגדרה זו לא פוסלת שיתוף פעולה, ולכן מבחינת בריטניה, ייתכן, שהאינטרסים המשותפים יגברו על האינטרסים של דומיננטיות, ותתרחש גלישה מסוימת אל התחום הפוליטי מתחומים אחרים (על הנושא התיאורטי מומלץ לפנות ל: Mitrany, 1966; Puchala, 1988).
קשה להגדיר האם הסכסוך הזה הוא סכסוך של אינטרסים (ניתן לטעון כי כל צד פשוט רוצה להשיג עמדת מיקוח יותר טובה), סכסוך על יעדים (במיוחד בתקופות יותר מוקדמות בסכסוך, אך ייתכן גם שזהו שורש הסכסוך - Taksim לעומת enosis), או שמא זהו סכסוך על ערכים בין קהילה מוסלמית לבין קהילה נוצרית. מבחינת ממדי הסכסוך, אין ספק שזהו סכסוך מורכב – הסכסוך הוא מופשט (ברוב הנושאים יש חוסר הסכמה), הוא נושא אופי רוויזיוניסטי (הרצון הוא להפסיק את שלטון בריטניה ולקבוע את אופי המדינה העתידית), כל צד מגדיר את דרישותיו כאינטרס קיומי, והסימטרייה, על אף שבמבט ראשון היא ברורה (יחס 81-19 לטובת הקהילה היוונית), לאור היחסים האזוריים, כאשר מכניסים למשוואה את המדינות התומכות ואת בריטניה, מתחילה לשנות כיוון, ובמצב של סימטרייה לא ברורה, כל צד חש שהוא יכול לנצח, ואז הסיכוי לשיתוף פעולה יורד (משל הצבי).
ברקע התיאורטי ציינתי שדרך הטיפול בסכסוך, תלויה בשלב בו הסכסוך נמצא. להערכתי, הסכסוך בתקופה שקדמה להסכמי לונדון-ציריך היה סכסוך לטנטי. אמנם היו גם מאבקים בין הקהילות, אך מטרת הקהילה היוונית, בשלב זה, לא הייתה כנגד הקהילה התורכית, אלא כנגד הבריטים (Salih,1978:9). במצב של סכסוך לטנטי, אכן יש צורך בהרתעה (הבאת חיילים בריטים נוספים והסכמי הערבות), מיסוד (הקמת מדינה משותפת) ויצירת תלות גומלין בין הצדדים (מדינה דו-לאומית, שבה יש צורך בשיתוף פעולה בין הצדדים). ואם כך, אזי הפתרון של בריטניה היה אכן הפתרון הנכון ביחס לעיתוי. 
כפי שציינתי בתחילת הפרק, המצב של סכסוך קפריסין בסוף שנות ה50, אפשר שינוי בדרכי שלום, וזו אכן הייתה בחירתה של בריטניה. אם נרצה לסווג את השינוי, נוכל לסווג אותו הן כשינוי קולוניאלי – בריטניה סיימה את                שליטתה באי, והן כשינוי סטטוס – במקום לרצות את אחד הצדדים (Taksim או enosis) היא בחרה בפתרון יצירתי – מדינה דו-לאומית.
הסיבות שהביאו להסכמי לונדון-ציריך היו מגוונות. היו דרישות לפתרון הבעיה מבחינה מערכתית, מכיוון שכל אחד מהגושים ראה אפשרות פגיעה בברית נאט"ו ואופציה לצבירת עוצמה נוספת (Coufoudakis,1992). ברמה האזורית, מצבה של בריטניה ויוון התערער, בעוד זה של תורכיה מצד אחד, ומקריוס כנציג תנועת האומות הבלתי מזדהות, מצד שני הלך וגבר (Dobell,1992). ברמה הפנימית, המדינה שהובילה את המהלך – בריטניה, לא ראתה לנכון לעמוד לאורך זמן במלחמת גרילה שנוהלה כנגדה באי.
אם נבחן את קיומם של משתני עזר לשינויים בדרכי שלום במקרה הנוכחי, במבט על השחקנים בהסכם (יוון, תורכיה ובריטניה), נגלה שרובם אכן התקיימו – היה קיים דמיון בין המשטרים – היו די דמוקרטיים, הייתה קיימת הסכמה נורמטיבית מכיוון שהן היו שותפות בברית נאט"ו, הלחץ הכבד שהופעל ע"י ארה"ב וברית נאט"ו, סיפק את מעורבות צד ג' (Coufoudakis,1992), בין יוון לתורכיה קיימת היסטוריה של מלחמות קודמות, וחוסר רצון הברור שהיה להיגרר למלחמה נוספת בעיתוי זה, ללא ספק תרם לחתימת ההסכם. כך גם איום בריה"מ על חברות נאט"ו היווה זרז נוסף לחתימה על ההסכם. העובדה שהטיפול בבעיית קפריסין היה הרבה יותר חשוב לבריטניה, מאשר למדינות התומכות, תרם ליכולתה לעצב את ההסכם, ואכן ההסכם שהתקבל בתהליך של מו"מ, וויתור הדדי על דרישות קיצוניות (Taksim, וenosis-) אפשר להציב אולטימטום לקהילות, שמקריוס בעצמו טען מאוחר יותר, שלא הייתה לו אפשרות, אלא לחתום עליו (ראה נספח ב').
את מצבה של קפריסין בתחילת שנות ה-60, ניתן להשוות למדינות הדרום הגלובאלי החדשות. היא לא הייתה מגובשת פוליטית, היא הייתה מדינה שלא תפקדה (Salem,1992), לא זכתה ללגיטימציה מאזרחיה (ראה למשל על תוכנית Akritas ברקע ההיסטורי), אך זכתה ללגיטימציה בינלאומית. ואכן אם ברצוננו לבחון את הסיבות שהביאו לקריסת החוקה ב1963, נוח מאוד להשוות את המצב, למצב של quasistates של היום. אכן התעוררה בתוך קפריסין מלחמת אזרחים, כאשר למעשה הייתה זו מלחמה של מדינה כנגד קבוצה אחרת בתוכה (כמו בהסבר של Holsti). הרקע למלחמה היה אתני – לאומי. הסמכות המרכזית במדינה לא תפקדה, ולכן לא ניתן היה לאכוף סדר (שם; ראה נספח ב'). כתוצאה מהעימות הפנימי, מדינות הסביבה נגררו לתוך העימות על מנת לעזור לקהילותיהם – באספקת נשק (תוכנית Akritas), נסיונות פלישה (ב1964 נמנע עקב לחץ אמריקאי (Attalides,1979:9), אך אכן התבצע ב1974) והתערערות פנימית במדינות הסובבות (היו לסכסוך ולדרך ההתנהגות של המדינות התומכות השפעות פוליטיות פנימיות מרחיקות לכת (ראה Bahcheli,1992; Dobell,1992)).
אם כך, נראה לכאורה כי הפנייה לכיוון ההסכם, בצורתו הסופית, אכן הייתה הדרך הנכונה מצידה של בריטניה לאור התיאוריה. את כשלון ההסכם, שנראה לנו היום כי ברור שהוא היה עומד לקרות, היה קשה לצפות בזמנו, מכיוון שהתופעה של המדינות החדשות וquasistates הייתה חדשה באותה תקופה, וקשה היה לצפות שמשהו שקורה באפריקה יוכל להגיד מה יקרה באירופה. בנכונות החלטתה של בריטניה אדון בפירוט בפרק הבא.

דיון ומסקנות
הסכמי לונדון-ציריך היו פתרון נוח לבריטניה, יוון, תורכיה ובעיקר לברית נאט"ו. לפי הריאליזם מטרת ההסכם לא הייתה להשכין שלום יציב בקפריסין, אלא למקסם את אפשרויות ההשפעה, לאור הנסיבות. הסיבות להסכם היו מגוונות וכללו התנגדות אלימה בקפריסין, עייפות בריטית פנימית, חולשה של המשטרים של המדינות התומכות ותלותם בבריטניה. יחד עם זאת, הקטליזטור העיקרי להסכם היה ללא ספק הלחץ של ברית נאט"ו וארה"ב (ראה יישום אמפירי – תיאוריה ורקע היסטורי).
הניתוח לפי הפרדיגמה הריאליסטית מסביר למעשה, את הסיבות שבגללן החליטה בריטניה להגיע להסכם על קפריסין. הסיבה העיקרית, היא עניין של אינטרסים. כמו כל החלטה אחרת לפי הפרדיגמה הריאליסטית, המניע להחלטה זו היה גם עניין של אינטרסים. בריטניה נדרשה להשקיע כמות רבה של משאבים וחיילים בעימות בקפריסין. התחשב בעובדה, שהשהייה שלה בקפריסין נועדה בעיקר לסיבות צבאיות (Salih,1978:6-7), האפשרות להשאיר את הבסיסים (ולמעשה לקבוע את מיקומם שם בעתיד), בהחלט אפשרה ניצול טוב יותר של משאבים. לאור הלחץ של ברית נאט"ו עליה, היה לה גם נוח להגיע להסכם, בלא להראות כנכנעת לאלימות הקפריסאית. מכיוון שהגישה בריאליזם, היא שהמדינות מחפשות את מירב ההשפעה, וזה האינטרס המוביל אותן, אזי ייתכן שבאמצעות ה-Treaty of Guarantee, הם ראו אפשרות להשפעה המרבית האפשרית מבחינתן (ניתנה להם אפשרות השפעה רבה על הממשל הקפריסאי, בתנאי שלא ילכו לדרישות הקיצוניות שלהם – Taksim, ו-enosis).
לעומת זאת, בניתוח של המקרה לפי התיאוריה, ראינו שניתן להסביר את הפנייה להסכם כתהליך טבעי שהיה צריך להגיע, ואף לא ניתן היה לצפות את כשלון ההסכם בתקופה ההיא, מפני שלא היה את הניסיון עם המדינות החדשות בדרום הגלובאלי (לפחות לא כפי שהוא קיים היום). 
לפי התיאוריה של שינויים בדרכי שלום, בריטניה החליטה לסיים את השלטון הקולוניאלי שלה, ועל מנת לעשות זאת על הצד הטוב יותר, היא בחרה בפתרון יצירתי. לפי התיאוריה של ניהול ויישוב סכסוכים, היא אכן פעלה בהתאם לדרכים בהם יש להתמודד עם סכסוך לטנטי – היא הכניסה כוחות נוספים, וקבעה כי במידה ותפרוץ אלימות למדינות התומכות תהיה זכות להתערב, וכמו כן היא פעלה בכיוון של מיסוד והגדלת תלות הגומלין בין הקהילות בכך שהחליטה דווקא על מדינה דו-לאומית, בה יש צורך בשיתוף פעולה בין הצדדים על מנת להשיג תוצאות.
מכיוון שהתיאוריה של שינויים בדרכי שלום היא תיאוריית בת של הליברליזם, ניתוח המקרה לפי הגישה הליברליסטית היה נותן לנו פחות או יותר את אותן התוצאות, לכן לא אפרט כאן את הנושא שוב. ראוי רק לציין שגישה ליברליסטית הייתה מסבירה את הפנייה להסכמי לונדון-ציריך ברצון המדינות הדמוקרטיות לגרום לקפריסין להיות דמוקרטית ולאפשר לתושביה הגדרה עצמית.
התקשיתי למצוא מאפיינים ברורים, לפיהם ניתן יהיה להסביר את הפנייה להסכם ואף את קריסתו לפי הגישות המרקסיסטיות. על אף שבתקופות קודמות יותר בסכסוך, היה שיתוף פעולה חוצה דתות על רקע מעמדות בחברה בקפריסין, בתקופה הנידונה, איני חושב שהרעיונות המרקסיסטיים היו סיבה חשובה. ניתן כמובן לטעון, כי הסיבה לסיום השלטון הבריטי בקפריסין היא מפני שהאימפריאליזם סיים את תפקידו ופינה את מקומו לחברה טובה יותר (כפי שלנין    ((Lenin ציפה שיקרה),  אך העובדה היא שקפריסין המשיכה להיות מדינה קפיטליסטית, מה שמערער קביעה זו (למרות הנוכחות החזקה של המפלגה הקומוניסטית במדינה, היא אף פעם לא הצליחה לעלות לשלטון (Soysal, 1992)). ניתן לומר שבריטניה רצתה פשוט לשנות את האימפריאליזם מהאימפריאליזם הישן, שבו יש שליטה על השטח, לאימפריאליזם חדש – כלכלי, שבו אין צורך לשלוט פיסית על השטח, אלא יש צורך בהשפעה כלכלית בלבד, על מנת לקבוע את תלותה של קפריסין בה (בהתאם לתיאוריות התלות). אם כי הסבר זה טעון הוכחות נוספות שלא הצלחתי למצוא.
כך גם הסבר ניאו-ריאלסטי וניאו-ליברלי בעייתיים במקרה הנוכחי, מפני ששניהם מתמקדים ברמת המערכת, ויכולתם להסביר סכסוכים אזוריים מוגבלת. הגישה הניאו-ליברלית, נותנת חשיבות רבה במיוחד למוסדות, וקביעה זו בעייתית במקרה האמפירי הזה, שבו האו"ם לא הצליח להשפיע על הסכסוך, ואילו לנאט"ו שכן הצליח, קפריסין בחרה שלא להצטרף. 
קשה להסביר מקרה זה ע"י התיאוריה של כפר גלובאלי, מפני שהיא תיאוריה המתמקדת יותר בעולם של אחרי המלחמה הקרה, ולא כך המקרה שלנו. תיאוריית הכלכלה הגלובאלית, מניחה שבראש כל היחסים בין מדינות עומדת הכלכלה (בעיקר לפי הגישה המרקסיסטית), וקשה להסביר את הקמת מדינה דו-לאומית בקפריסין דווקא מנקודת מבט כלכלית. מצד שני, ניתן לטעון כי אחת הסיבות שהובילו לפירוק המדינה הזאת ב1963, ואי יכולתה לתפקד, היו סיבות כלכליות, ואף מקריוס בעצמו מציין שאחת הבעיות הקשות בהן עמדה המדינה הייתה אי היכולת לגייס מסים על רקע המחלוקת בין הנשיא לסגנו (Salem,1992; נספח ב'). כמו כן ההבדל הגדול בין הרמה הכלכלית של הקהילה היוונית לעומת הרמה היחסית נמוכה של הקהילה התורכית תרמו לחוסר שביעות רצון, שייתכן והיה אחת הסיבות לכישלון החוקה של 1960.
מכיוון שהמציאות היא בדרך כלל אינה מציאות של שחור ולבן, וצריך להשתמש גם בריאליזם, וגם בליברליזם, כפי שטען Carr (Carr1964), אזי הדרך היותר טובה לדעתי היא להסביר את הסיבות להסכם על-ידי הגישה הריאליסטית, ואילו על-ידי התיאוריה, ניתן להסביר מדוע הצדדים חשבו שההסכם עלול להצליח.
סיכום
בעבודתי, בחנתי את הסכמי לונדון-ציריך וקריסתם. הצגתי כיצד הפרדיגמה הריאליסטית, והתיאוריה של מלחמה, שלום ובטחון בינלאומי מסבירות תופעות אלו. לאחר ניתוח המקרה, הגעתי למסקנה שהסכם ציריך-לונדון היה אחת הדרכים לפתור את הסכסוך הזה, ואם ניתן להתווכח על הסיבות שקדמו לו (סיבות של מקסום עוצמה והשפעה כמו שיגידו הריאליסטים, או סיבות של רצון לבצע שינויים בדרכי שלום כפי שיטענו הליברליסטים), אין ספק שבסופו של דבר הוא נכשל. את הכישלון הזה ניתן היה לצפות, כפי שהצגתי בחלק היישום האמפירי של הריאליזם. נוכל להסביר את ההסכם כאפשרות הכי נוחה מבחינת הצדדים, להשיג את האינטרסים שלהם ולמקסם את השפעתם במינימום השקעה, כדרך הריאליסטים, והיא לא הצליחה, בגלל "טבע האדם" ו"מצב המלחמה" בו נמצאת המערכת. או לחלופין, נוכל להסביר את זה כסיום השלטון הקולוניאלי של בריטניה, ופתרון יצירתי לשינוי הסטטוס – כמו בתיאוריה, ואז נוכל לטעון שהרקע לקריסתם היה בכך שהאינטגרציה לא הייתה מספיקה, או שאולי העיתוי לא היה הכי נכון, אך כפי הנראה, לא ניתן היה לצפות באותה תקופה את קריסת ההסכם. 
מפאת היקף העבודה, לא התאפשר לי לרדת לעומק רב של הדברים, והצגתי תמונה שטחית יחסית של הסכסוך הקפריסאי ואפשרות פתרונו דרך החוקה של 1960. כמו כן, העובדה שצפון קפריסין אינה מוכרת כמדינה על ידי הקהילה הבינלאומית, הקשתה על האפשרות לקבל את נקודת מבטם על הסכסוך. העובדה שהסכסוך עדיין קיים ולא נפתר, אינה מאפשרת להשוות פתרון זה מול האחרים, מפני שחוץ מפתרון זה, נוסה רק פתרון של הפרדה בכוח, ולכן הכישלון של חוקת 1960, להראות באור אחר, ביחס לפתרונות אחרים. דברים אלו היו יכולים להשפיע על המסקנה, ואף להביא אותי למסקנה אחרת.
קפריסין הוא אי אשר ממוקם בפינה הצפון- מזרחית של הים התיכון – 40 מייל דרומית לתורכיה, 60 מייל מערבית מסוריה ולבנון, 240 מייל ממצריים ובערך 900 מייל מיוון. האוכלוסייה באי מחולקת לשתי קבוצות עיקריות – 78% בערך יוונים-קפריסאים ו-18% בערך תורכים-קפריסאים (Salih,1978:3). בשתי השורות הללו, מצויים למעשה שורשי הסכסוך הקפריסאי. עד היום לא נמצא פתרון לסכסוך, והתקווה יכולה להיות רק בכך, שהנסיבות עדיין לא הבשילו, ואולי כיום לאור הרצון של קפריסין להשתלב באיחוד האירופי, המצב הקשה של צפון קפריסין, והרצון של המנהיגים הפוליטיים הוותיקים שהיו שם מתחילת הסכסוך, יביאו לפתרון, ואזור קפריסין יפסיק להיות מוגדר כאזור סכסוך.
רשימת מקורות
Attalides, M.A. 1979. Cyprus, nationalism and international politics, New-York: St. Martin’s Press.
Bahcheli, T. 1992. “Cyprus in the Politics of Turkey since 1955,” In N. Salem (ed.), Cyprus: A Regional Conflict and its Resolution, pp. 62-70. London: Macmillian, in association with the Canadian Institute for International Peace and Security (Ciips), Ottawa.
Carr, E.H. 1964. “The Realist Critique and the Limitations of Realism” In P. Williams et al. (eds.), Classic Readings of International Relations, pp.30-34. Belmont, Calif.: Wadsworth Pub. Co..
Coufoudakis, V. 1992. “Domestic Politics and the Search for a Solution of the Cyprus Problem,” In N. Salem (ed.), Cyprus: A Regional Conflict and its Resolution, pp. 17-38. London: Macmillian, in association with the Canadian Institute for International Peace and Security (Ciips), Ottawa.
Dobell, W. 1992. “Cyprus as a Regional Conflict,” In N. Salem (ed.), Cyprus: A Regional Conflict and its Resolution, pp. 44-61. London: Macmillian, in association with the Canadian Institute for International Peace and Security (Ciips), Ottawa.
Hobbes, T. 1909. “Relations among Sovereigns,” In P. Williams et al. (eds.), Classic Readings of International Relations, pp.28-30. Belmont, Calif.: Wadsworth Pub. Co..
Jackson, R.J. 1992. ”Reflections on the Implications for Cyprus of Canadian and Comparative Constitutional Concepts and Ideas,” In N. Salem (ed.), Cyprus: A Regional Conflict and its Resolution, pp. 134-149. London: Macmillian, in association with the Canadian Institute for International Peace and Security (Ciips), Ottawa.
Kacowicz, A.M. 1994. “Peaceful Territorial Change,” In A. Kacowicz (ed.), מקראה בקורס מבוא ליחסים בינלאומיים, pp.108-119. Jerusalem: Magness.
Kegley, C.H. and E.R. Wittkopf. 1997. World Politics, Trend and Transformation, New-York: St. Martin’s Press.
Kissinger, H. 1995. Diplomacy, New-York: Touchstone.
Kreisberg, L. 1993. “Regional Conflicts in the Post-Cold-War Era: Causes, Dynamics, and Modes of Resolution,” In A. Kacowicz (ed.), מקראה בקורס מבוא ליחסים בינלאומיים, pp.144-154. Jerusalem: Magness.
Machiavelli, N. 1910 “Recommendations for The Prince,” In P. Williams et al. (eds.), Classic Readings of International Relations, pp.23-28. Belmont, Calif.: Wadsworth Pub. Co..
Mitrany, D. 1966. “The Functionalist Alternative,” In P. Williams et al. (eds.), Classic Readings of International Relations, pp.258-260. Belmont, Calif.: Wadsworth Pub. Co..
Morgenthau, H.J. 1973. “Six Principles of Political Realism,” In P. Williams et al. (eds.), Classic Readings of International Relations, pp.34-38. Belmont, Calif.: Wadsworth Pub. Co..
Puchala, D.J. 1988. “The Integration Theorists and the Study of International Relations,” In P. Williams et al. (eds.), Classic Readings of International Relations, pp.260-273. Belmont, Calif.: Wadsworth Pub. Co..
Salem, N. 1992. “The Constitution of 1960 and its Failure,” In N. Salem (ed.), Cyprus: A Regional Conflict and its Resolution, pp. 117-125. London: Macmillian, in association with the Canadian Institute for International Peace and Security (Ciips), Ottawa.
Salih, H.I. 1978. Cyprus, the impact of diverse nationalism on a State, Alabama: The University of Alabama Press.
Soysal, M. 1992. “Political Parties in the Turkish Republic of Northern Cyprus and their Vision of “the Solution”,” In N. Salem (ed.), Cyprus: A Regional Conflict and its Resolution, pp. 39-43. London: Macmillian, in association with the Canadian Institute for International Peace and Security (Ciips), Ottawa.
Vanezis, P.N. 1997. Cyprus: Crime Without Punishment, Hong-Kong: Regal Printing.
Waltz, K.N. 1988. “The Origins of War in Neorealist Theory,”, In P. Williams et al. (eds.), Classic Readings of International Relations, pp.39-47. Belmont, Calif.: Wadsworth Pub. Co..
Wolfe, J.H. 1992. “The United Nations and the Cyprus Question,” In N. Salem (ed.), Cyprus: A Regional Conflict and its Resolution, pp. 227-243. London: Macmillian, in association with the Canadian Institute for International Peace and Security (Ciips), Ottawa.
הערות סוף
נספחים
נספח א'
נספח ב'