תוכן עניינים:
1. מבוא	2
2. רקע היסטורי	3
3. יחסי בריטניה אירלנד בצל הדימויים	4
א.	דעת הקהל בבריטניה והשפעתה	4
ב.	השפעת מלחמת העולם הראשונה על יחסי בריטניה אירלנד	5
ג. 	    ארה"ב	6
ד.	לויד ג'ורג'- "האיש שינצח את המלחמה"	7
4. הטרור האירי והתגובה הבריטית אליו	9
5. דיון ומסקנות: האם הטרור האירי היה סיבה ישירה, או רק קטליזטור	10
6. סיכום	12
7. רשימת מקורות	13
8. הערות סוף	14

  “I want to see a public man come forward and say what the Irish Question is, one says it is a physical question; another, a spiritual. Now it is the absence of the aristocracy, then the absence of railways. It is the Pope one day, potatoes the next.” - D’Israeli.
1. מבוא 
באירלנד סופגים מלידה את ההיסטוריה ואת פגעי העבר, לכן מחקר ההיסטוריה בה חשוב ביותר (Magnusson, 1978:10). וכך גם אני החלטתי לבחון את נושא יחסי בריטניה-אירלנד.
לאור המצב הנוכחי בארץ, ברצוני להתמקד בשאלה: האם אירלנד הייתה מקבלת מעמד של דומיניון (Dominion) גם בלא המאבק המזוין נגד הבריטים. שאלה זו רלוונטית אף להבנת המשך מדיניותה של בריטניה כלפי חלקים אחרים באימפריה שלה, זאת מכיוון שניתן לראות באירלנד מעין "מעבדת ניסויים קולוניאלית" מבחינתה של בריטניה (O`Farrell,1979:36), ואם כך, אז הרי שההבנה של מה שקרה עם אירלנד, יסביר גם את צעדיה האחרים של בריטניה.       	
בשנת 1921 נחתם הסכם בין בריטניה לנציגי האירים. בעקבות ההסכם, בריטניה הסכימה לתת מעמד של דומיניון לאירלנד, ללא ששת המחוזות של אולסטר (Ulster). האירים, מצדם הסכימו להצהיר על מחויבותם לכתר ולשמור על קשר עם האימפריה.
הדעה הרווחת בין ההיסטוריונים, היא שהסיבה העיקרית, אם לא הבלעדית, להחלטה זו של הבריטים, היא הטרור האירי ותוצאותיו. בעבודתי, ברצוני לבחון, האם אכן ללא הטרור, לא הייתה בריטניה מעניקה את המעמד הזה לאירלנד. 
אני אראה מספר גורמים, שתרמו להחלטה זו. לאחר שאני אסקור את הרקע ההיסטורי, אני אתרכז בתקופה שבין 1870 עד 1921. בעיצובם של הדימויים, השפעתם של: דעת הקהל, מלחמת העולם ה- ולויד ג'ורג' (Lloyd George), כמנהיג בריטניה שהביא להסכם. לאחר מכן אנסה לבדוק אם הטרור היה סיבה עיקרית להסכם, או שרק קטליזטור שזירז את העניינים.

 “He that would England win, Let him in Ireland first begin” – English expression
2. רקע היסטורי
קשה להגיד היכן מתחילה ההיסטוריה של יחסי בריטניה אירלנד, אך למטרת העבודה נתחיל בתחילת העידן המודרני ביחסים אלו – שנת 1541, כאשר הנרי השמיני, מלך אנגליה, הכריז על עצמו ועל יורשיו כמלכי אירלנד, ופורמלית הכניס את אירלנד לתוך האימפריה הבריטית. מדיניותו של הנרי השמיני הייתה להרוס כל סימן לשורשים האירים של המקום ולעשות לו אנגליקניזציה (Anglicanize). חשיבותה של אירלנד הייתה רבה לבריטים, בגלל מיקומה האסטרטגי והאפשרות, להיות למעשה, מעין דלת גישה אחורית לאנגליה, בעיקר עבור הספרדים והצרפתים. היה גם ממד של דת במניעיו של הנרי ה8 והוא אף ניסה להפוך את האירים לפרוטסטנטים (בלא הצלחה מרובה).(Magnusson,1978: 13-14).
בשנת 1590 פרץ מרד נגד שושלת הטודורים (Tudor). אולסטר, שהייתה המעוז האחרון של המרד הייתה צריכה להיכנע בשנת 1603. כעונש לאירים, ובעקבות "מנוסת הרוזנים" (Flight of the earls), שאירעה ארבע שנים מאוחר יותר, נולד הרעיון של "יישוב אולסטר" (Ulster Plantation).
במהלך התקופה היו מרידות איריות רבות, ותגובה אנגלית קשה אליהם.על האירים הוטלו מגבלות קשות, כעונש על תמיכתם בג'יימס ה-II ( (James IIהקתולי, כנגד וויליאם הכתום (William of Orange) שבא להציל את אנגליה הפרוטסטנטית. בשנת 1791 קמה תנועת "האירים המאוחדים"      (The United Irishmen), שמטרתה הייתה לסלק את ההשפעה האנגלית. תנועה זו גם מרדה בשנת 1798. כל אלה הובילו ל-“Act of Union”  של 1800. (Magnusson, 1978:13-82)
בשנת 1845 אירע אחד האסונות הגדולים בתולדות אירלנד – רעב תפוחי האדמה הגדול (The great potato famine). מבחינתם של האירים, ההתנהגות הבריטית במהלך הרעב היה ההוכחה הניצחת לניסיון אנגלי להשמיד את העם האירי, אך למעשה זה היה פשוט עניין של בורות ונסיבות כלכליות מבחינת האנגלים (O`Farrell,1979:29). בעקבות הרעב הייתה הגירה גדולה של האירים לבריטניה וארה"ב (על השפעתה של הגירה זו אעמוד בפרקים הבאים).
בשנת 1870, ייסד אייזק באט (Isaac Butt) את התנועה לשלטון הבית (Home Rule), והמאבק לחופש האירים מבריטניה החל (Magnusson,1978:97).

“These Irish are really shocking, abominate people – not like any other civilized nation” – Queen Victoria, 1867
“If England was what England seems
An` not the England of our dreams,
But only putty, brass, and paint
‘ow quick we’d drop her! But she ain’t!” – R. Kipling
3. יחסי בריטניה אירלנד בצל הדימויים
בני אדם מושפעים רבות מתפישות. הדרך שבה בן-אדם אחד רואה את האויב שלו, נובעת רבות מהדימוי שיש לו על האויב ומהעוצמה של דימוי זה (Holsti,1968).
מכיוון שיחסי בריטניה אירלנד התאפיינו בבורות רבה מצד האנגלים, אז הרי שלדימויים הייתה השפעה רבה מפני שהתפישות, היו הכלי היחיד בידי האנגלים לנתח את מה שקורה באירלנד (O`Farrell,1979:18,20-21). ולכן אם אירלנד לא שקטה, אז הרי שהאירים הופכים לרעים ומטורפים, מפני שהם הולכים כנגד משהו טוב וצודק – השלטון הבריטי בעיני האנגלים. בעקבות זאת, העם האירי נחשב לעם נחות, ברברי ונוטה לאלימות (שם:4).
התמונה שמתקבלת כאן, היא שהבריטים היו מקובעים במחשבתם כנגד האירים. ואם כך, מתבקשת השאלה, מה גרם לאנגלים לשבור את הסטריאוטיפים ולהגיע להסכם שלום עם האירים? אחת הסיבות היא ניסיון ממשי של הממשלה האנגלית לשבור את הדימויים הללו (שם:156-157).
בחלקים הבאים, אראה מספר גורמים, שהביאו את השינוי הדרמטי בתפישה הבריטית את האירים. הראשון מאלו הוא דעת הקהל האנגלית, שעברה מהפכים רבים.
à.	דעת הקהל בבריטניה והשפעתה
עד סוף מלחמת העולם הראשונה בערך, דעת הקהל הבריטית נשלטה על ידי דימויים. האירים נתפשו כחסרי היגיון וברבריים, לכן באופן טבעי, דעת הקהל, ברובה, לא הייתה עם האירים. מה שדחף את דעת הקהל כל פעם נגד התמיכה באירלנד היו מעשי טרור של קיצוניים אירים (קרוק,1952: 340;O`Farrell,1979: 20,26,67).
מבחינת האנגלים, האירים היו בסופו של דבר, מאוד רחוקים גיאוגרפית, ומאוד שונים מאנגליה בכל צורה שרק ניתן לחשוב עליה. ולכן, יחד עם העובדה, שזה מקום "לא הגיוני" ולא שקט, נוצר הרצון להתנתק מאירלנד (O`Farrell,1979:41). רצון שהוביל לתחילת הרעיון של חוקי שלטון הבית. מגישה זו, באו רוב התומכים בחוקי שלטון הבית, עד מלחמת העולם הראשונה. קשה לדעת מה היה קורה, אילו החוקים הללו היו מתקבלים באותו זמן, אך ראוי להדגיש את הנקודה, שחוק שלטון הבית לא נתן מעמד של דומיניון לאירים, אלא רק שלטון עצמי מוגבל. 
בעקבות מלחמת העולם הראשונה והרוח שהביאה אתה, החלו אנגלים רבים להתעניין ולנסות להבין את המצב באירלנד. בעקבות כך גם גדלה התמיכה במאבק האירי לעצמאות. ככל שעבר הזמן, ורוח סיום המלחמה תפסה מקום איתן יותר בדעת הציבור, יותר ויותר אנגלים החלו להאמין בצדקת המאבק האירי (קרוק,1952: 395-399). מבחינת בריטים רבים, שינוי היה צריך לבוא. הסיבה לשינוי לא הייתה שאנגליה לא יכלה לעמוד צבאית מול הטרור, אלא בגלל האכזריות של ה"בלק אנד טנס" (Black and Tans)(שם), והפגיעה בנאורות הבריטית (O`Farrell,1979:172-174).
לקראת ההסכם, היו חלקים רבים בדעת הקהל האנגלית (באליטות שלה בעיקר), שהאמינו כי אירלנד צריכה לקבל סוג כזה, או אחר של עצמאות. לכאורה נראה שטבעי, אם כך שההסכם עם אירלנד הגיע, בעקבות דעת קהל, אך אין זה מדויק. באנגליה היה גורם נוסף מכריע מאוד, שהמעיט את ההשפעה של דעת הקהל – לויד ג'ורג' (שעל השפעתו אדבר בפרק מאוחר יותר). 

á.	השפעת מלחמת העולם הראשונה על יחסי בריטניה אירלנד
"הממשלה האנגלית ערבה לעצמאותה של בלגיה, אך מי ערב לעצמאות אירלנד" טען בתוקף ג'יימס קונולי (James Conoly) עם פרוץ המלחמה (קרוק, 1952: 372). אין ספק שמלחמת העולם הראשונה שינתה רבות ביחסי בריטניה אירלנד, והייתה מפנה דרמטי ביחסים אלו. אולם למעשה ניתן לחלק את השפעת המלחמה לשני חלקים – הראשון בתחילתה, והשני בהמשכה וסיומה.
            מימי קדם הייתה אירלנד חשובה לאנגלים, כמעין עומק אסטרטגי, וכך גם היה בשנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה. הנמלים האירים מאוד הטרידו את האנגלים. היה חשש גדול מאוד בבריטניה שבמקרה של מלחמה, אירלנד, אם תוענק לה עצמאות כפי שחוקי שלטון הבית הציעו, תתייצב לימינה של גרמניה. אפשרות זו הטרידה את שוכני ארמון הווסטמיניסטר (Westminister) (קרוק, 1952: 363).
עם פרוץ המלחמה, התחרות עם גרמניה כבר לא הייתה כלכלית. ובשטחה של בריטניה (שטח שגם מאוד קרוב ללב הבריטי), הייתה אוכלוסייה רבה לא מרוצה. ובשביל לשמור על הסדר באזור ההוא, הייתה נדרשת בריטניה להקצאת כוחות רבים לאזור. זאת ככל הנראה הייתה בין הסיבות העיקריות לאישורו של חוק שלטון הבית ב1914. זהו למעשה החוק הראשון שנתן מעין עצמאות לאירים, וראוי לציין שהוא ניתן בלא מאבק מזוין. אולם את הגשמת החוק דחו עד אחרי המלחמה. חקיקה זו השיגה את מטרתה ואירלנד הייתה ברובה המכריע לטובת האנגלים (שם: 372-373).
ככל שנמשכה המלחמה, והבעיה האירית המשיכה להישאר מחוץ למוקד העניינים, גברה אי השביעות באירלנד והתגברה התחושה שחוק שלטון הבית, נועד פשוט להרוויח זמן עבור האנגלים לעבור את המלחמה. תחושה זו אצל האירים, היא אשר הולידה את "מרד חג הפסחא" (Easter Rebellion) בשנת 1916. 
השונה בהתקוממות זו מהקודמות היו שני דברים: מצד אחד, החששות האנגליים לשיתוף פעולה אירי-גרמני התאמתו, ומצד שני, אולי יותר חשוב, זו הייתה התקוממות בקונטקסט של מלחמה עולמית, מה שמאוד פגע בלגיטימיות של המאבק האירי בעיני דעת הקהל. 
יחד עם זאת, עיקר השפעתה של המלחמה, היה בסיומה וברוח שהביא עמו. אבא אבן מדבר בספרו על כך שאחרי מלחמות שוררת רוח פיוס בעולם, וככל שהמלחמה גדולה יותר, כך רבה יותר השפעתה. קמות מדינות חדשות וסכסוכים אזוריים ישנים נפתרים בדרכי שלום154-156):Eban,1998). זה נכון בוודאי, עבור מלחמת העולם ה-I (Lynch,1972:607). מלחמה זו הייתה מלחמה קשה עבור האירופאים כולם. הרוח שסיום המלחמה הביא אתו, הייתה רוח של פיוס ותקווה, שהתבטאה היטב בארבע עשרה הנקודות של ווילסון (Wilson`s Fourteen Points). ברוח תקופה זו, אך טבעי, שההסכם עם האירים על עצמאותם היה צריך לבוא, אך הוא התעכב עד 1921, ייתכן, שבמידה רבה בגלל המאבק המזוין של האירים. ולכן ניתן לחשוב, כי בלא המאבק האירי, הייתה אירלנד מקבלת את רצונה (במידה כזו, או אחרת) מוקדם יותר.

â.	ארה"ב
אחרי מלחמת העולם הראשונה, ואולי כתוצאתה, קם כוח חדש בפוליטיקה העולמית – ארצות הברית. כניסתה של ארה"ב למלחמה, הכריעה למעשה, את מלחמת העולם ה-I. כל המעצמות האירופאיות ובריטניה בראשן, הבינו את חשיבותה של ארה"ב, גם מבחינה צבאית, אך בעיקר מבחינה כלכלית. כל המדינות האירופאיות רצו קשר עם המעצמה העשירה, אך עבור בריטניה זה היה גם "חיבור טבעי עם האחים האנגלו-סקסיים מעבר לאוקיינוס".
המעורבות האמריקאית בסכסוך הבריטי-אירי, מתחילה למעשה, ב1845 – הרעב הגדול. בעקבות רעב תפוחי האדמה כמיליון אירים היגרו לארה"ב, ויצרו בה לובי מסיבי לטובת האירים ונגד הבריטים. מאז באופן מסורתי, היוו האירים באמריקה אופוזיציה ולובי כנגד תמיכה באנגליה, .
הלחץ של האירים-האמריקאיים, היה גם אחת הסיבות להשתהות האמריקאית בכניסה למלחמת העולם הראשונה (V,1922:66)(דבר שמאוד פגע באנגליה).
הקשר בין אירלנד לארה"ב היה חשוב עד כדי כך, שבהצהרה של מרד חג הפסחא, נאמר: "...אנו סומכים על בני המולדת, שהיגרו לאמריקה..."(קרוק, 1952: 381). ואכן האירים ששלטו על "טמני-הול" (Temeny Hall)- המכונה הפוליטית הגדולה של ניו-יורק, שהשפיעו על בוסטון, עוררו נטיה חזקה נגד אנגליה במערב המרכזי, והיו כוח חזק בין "אלף המיליונרים" של שיקגו. עשו ככל יכולתם לסייע ל"אי הברקת", ואכן השפיעו על הממשל, כך שהוא לחץ על הבריטים לטובת "שלטון הבית"(שם:398-399).
מבחינת הבריטים, אירלנד הייתה פשוט "מכשול" לידידות בין אנגליה לאמריקה (שם). ולכן פתרון הבעיה האירית היה תנאי הכרחי לידידות הרצויה כל כך עם אמריקה. ידידות, שעבורה היו הבריטים מוכנים לוותר על דברים רבים (V,1922:59). אחד הדברים האלו היה שליטה באירלנד.

ã.	לויד ג'ורג'- "האיש שינצח את המלחמה"
בשביל להבין את עוצמת השפעתו של לויד ג'ורג' על יחסי בריטניה-אירלנד, צריך לזכור את התקופה והסיבה שבגללה הוא נבחר.  לויד ג'ורג' נבחר כאיש שינצח את המלחמה (Taylor,1961:3), וכאשר הוא אכן ניצח אותה הוא נתפש בציבור האנגלי ככל יכול (שם). 
לויד ג'ורג' נתן חשיבות רבה לדעת הקהל, או אולי תמרונה. הוא היה פוליטיקאי, אך מבחינתו, הוא ראה עצמו כעיתונאי מעולה והיה הופך בין רגע לעיתונאי או עורך "טיימס" (The Times), אם רק ניתנה לו ההזדמנות. הוא אף ניסה, והשיג לעצמו השפעה רבה אצל עורכי העיתונים הראשיים. למעשה, הוא השתלט, באמצעות חברו ג'ורג' קדבורי (  (George Cadbury על הדיילי-ניוז (Daily News) והפך אותו בין לילה, מעיתון שתמך במלחמה נגד הבורים    (Boer-War), לעיתון שתמך בבורים, וזה לא היה המקרה היחידTaylor,1961:12-14) ). לויד ג'ורג' היה, למעשה, מעין אי של דיפלומטיה ופוליטיקה ישנה בתוך עולם חדש של אחרי מלחמת העולם הראשונה. ואם כך, אז הרי להשפעתו האישית של לויד ג'ורג', הייתה השפעה מכריעה על סיום הסכסוך.
בשביל להבין, מדוע תמך לויד ג'ורג' בהסכם עם האירים, צריך להבין את הרקע שממנו בא. לויד ג'ורג' היה, ללא שום ספק, ראש ממשלה מיוחד בבריטניה. הוא לא צמח באצולה הטבעית של לונדון; הוא נולד בווילס (Wales), למשפחה עניה; דתו הייתה שונה מהמקובל; הוא היה מפשר במקצועו – עורך דין שהתמחה בפשרות ובהסכמות שלא הגיעו לבית משפט; הוא היה ראש הממשלה היחיד שהייתה לו שפת אם נוספת חוץ מאנגלית; היחיד עם תחושת דיכוי לאומי, או תחושה של אפליה ברמה מסוימת (שם: 2; Lynch,1972:606).
לכאורה אם מסתכלים על הרקע שלו (ומתעלמים מההיסטוריה), יחד עם העובדה שבשבילו, בהיותו אחד שהגיע מבחוץ, לא הייתה מחויבות למסורות העבר(Taylor,1961:5), והעובדה ששום קשרים לא היו קדושים בשבילו (שם: 8); מתבקשת המסקנה, שהסכם שלו עם האירים היה פשוט, המשך של קרירת הפשרות שלו. אולם מסקנה זו אינה מסתדרת לכאורה עם ההיסטוריה, שהרי לויד ג'ורג' היה המכריע ובין התומכים העיקריים של שליחת ה"בלק אנד טנס" (O`Farrell,1979: 172).
למעשה אין זו סתירה, אלא אף חיזוק הטענה, מכיוון שלויד ג'ורג', כפי שהוא אמר:["I was never in favour of costly frontal attacks, either in politics or war, if there were a way round”]. לויד ג'ורג' לא הפחיד את תומכיו, אלא הוא הוביל אותם בתרועת חצוצרות לכיוון אחד, עד שהם גילו שהוא הביא אותם לכיוון ההפוך. כך פיוס גרמניה נעשה תחת סיסמאות של "לתלות את הקיסר" ו"לגרום לגרמנים לשלם"; המנהיגים הבולשביקים היו "מוקצים", עד אשר לויד ג'ורג' חתם אתם על הסכם שיתוף פעולה. האיגודים המקצועיים היו "Challenge to civilization", ורגע אחרי הם עישנו אתו סיגרים. כך היה גם עם האירים, השימוש הקיצוני ב"בלק אנד טנס", היה במידה רבה הכנת השטח להסכם (Taylor,1961:34).
לויד ג'ורג' שנבחר בגלל היותו "האיש שינצח את המלחמה" (שם:3), היה האיש שהביא להסכם שלום מתון עם גרמניה, שלום עם רוסיה הסובייטית (Soviet Russia), שלום עם האיגודים, והוא עשה את מה שאף ראש ממשלה אחר לא הצליח לעשות – הוא פתר את הבעיה האירית.
תשובה לשאלה האם גם בלא לויד ג'ורג' הייתה אירלנד זוכה בעצמאות, לא נדע אף פעם, אך צריך לזכור שאחרי לויד ג'ורג' עלו לשלטון באנגליה כוחות שמרניים, שקשה להאמין שהיו מסכימים לוויתור על אירלנד (קרוק, 1952: 408).

4. הטרור האירי והתגובה הבריטית אליו
הסיבה העיקרית לטרור, הייתה רצון של עם כבוש להגיע לשלטון עצמאי, בהתאם לרוח  התקופה. אך יחד עם זאת הייתה סיבה נוספת. כפי שציינתי בתחילת הפרק, היחסים בין אנגליה לאירלנד התאפיינו בבורות רבה ורצון להדחיק את הבעיה האירית, עד רמה של להתעלם ממנה. מבחינת האירים טרור היה פשוט צריך לגרום לאנגלים להפנות את מבטם לעבר "אי הברקת"(O`Farrell,1979: 27). כשהשיחות של הפוליטיקאים לא הועילו, האירים פנו פעם אחר פעם למאבק מזוין(שם: 105). סיבה נוספת שנתנה לאירים להאמין שניתן להשיג מטרות פוליטיות, ולהכניע את הממשל הבריטי, היה העימות בין תומכי האיחוד בראשותו של הגנרל קארסון (Carson), לבין הממשל האנגלי, שבו הוכח למעשה, שניתן להגיע להישגים דרך אלימות (שם: 170-171).
הטרור האירי היה לוחמת גרילה קלאסית. האירים השתמשו בכל דבר שיכלו להשיג. לא היה להם הרבה נשק, אך הודות ל"אחים" בארה"ב, הם הצליחו להשיג אותו. האירים רצחו כל מי שלדעתם היה מייצג, או בשלבים יותר מאוחרים, היה לו קשר לשלטון האנגלי. אם בשלבים ראשונים של הלחימה, רק מיעוט מקרב הציבור האירי תמך במאבק המזוין, אז הרי שבשלבים יותר מאוחרים, לנוכח התגובה הבריטית חסרת הפרופורציות (קרוק,1952: 395-396), אירלנד כולה עמדה מאחורי המתנגדים (שם: 394) .
האלימות האירית פגעה, ללא ספק בבריטים, אך הממד העיקרי של פגיעה זו, לא היה הממד הפיסי המיידי. הפגיעה היותר קשה באנגלים, הייתה בכך שהם נדרשו לשלוח כוחות גדולים לאירלנד לעמוד מול ההתקוממות. דבר זה יצר בעיות כלכליות, בעיות פוליטיות הן בתוך המדינה והן בדומיניונים (שהיו מאוד חשובים לאנגליה בתקופה של אחרי המלחמה), ולא פחות חשוב מכך, זה יצר בעיה מוסרית קשה עבור האנגלים עצמם(O`Farrell,1979:174), כפי שאמר מפקד החטיבה החמישית באירלנד: [“The army is only the spear point; it is the shaft of the spear and the force behind it that drives the blow home”] (Townshend,1975:206).
מבחינת רוב הבריטים, האלימות האירית, לא רק הצדיקה את השלטון הבריטי באירלנד, אלא גם חייבה תגובה בריטית, אלימה לא פחות. לאורך ההיסטוריה, תמיד האירים התחילו באלימות, ולכן מבחינת האזרח הבריטי היה נוח להרגיש, שהם אלה שנגררו לאלימות, ולא שהם הסיבה לה(O`Farrell,1979: 156). זאת אולי אחת הסיבות לכך שהאלימות האירית הביאה כל פעם לירידה בתמיכה במאבק האירי אצל דעת הקהל הבריטית (קרוק,1952: 340; O`Farrell,1979:38,41,67).

5. דיון ומסקנות: האם הטרור האירי היה סיבה ישירה, או רק קטליזטור
כדי להבין האם הייתה אירלנד מקבלת מעמד של דומיניון גם בלא המאבק המזוין, עלינו להבין את משקלו של הטרור בהבאת הסכם זה. ניתן להבחין בין שלוש גישות שונות, להבנת ההסכם עם אירלנד ועיתויו. 
הראשונה גורסת שהטרור עיכב את בוא ההסכם, ואלמלא הטרור, אירלנד הייתה מקבלת שלטון עצמי יותר מוקדם. לגישה זו היו שותפים מנהיגים אירים רבים, החל מפארנל (Parnell) (קרוק, 1952: 338-339) וכלה באיימון דה-ואלרה (DeValera) (למעט מייקל קולינס(Collins)). לכאורה נראה שגישה זו נתמכת על ידי העובדות כפי שהצגתי אותן, אך מתבקשת השאלה, מדוע אם כך, בכל זאת ההסכם הגיע דווקא כאשר הייתה עדיין לחימה באירלנד.
לפי הגישה השניה, שבה תומכים הרוב המוחלט של ההיסטוריונים, למשל או'פרל (O`Farrell,1979: 174-175), הטרור לא רק שלא עיכב את בוא ההסכם, אלא הוא היה הגורם העיקרי, אם לא היחידי לו. ואם כך אז הרי שוודאי ששלטונה העצמאי של אירלנד לא היה מתקבל בשום אופן בלא הטרור. גישה זו מקבלת חיזוק מאירוע שקרה לפארנל. קטרין או'שי (O`Shea) ידידתו האישית, מספרת על מקרה שאירע ב1888, כאשר פארנל יצא מפגישה אצל הליברלי המפורסם מארליי (Marlay): 
["סוף-סוף הגיע פארנל ובת-צחוק על פניו. לעולם לא נשביע רצון עסקניה המדיניים של אנגליה – אמר. הם הושיבוני במאסר בגלל תעמולה באירלנד, וכי יודעת את מה הם רוצים עתה? הם רוצים בכל אופן, בלא תעמולה – בהתפרצויות טרוריסטיות קטנות. "יש לעורר את הציבור באנגליה – אמר לי מארליי – להוכיח לו, שאכן רוצה אירלנד ב"הום-רול"... וכי תוכל אתה לעשות את זאת אדון פארנל?"
    אילו ידעו הם, אמר בצחוק פארנל מה קל הדבר לשסות את האירים, אולם עד מה קשה להרגיעם, היו שרים אלה נזהרים יותר בהצעותיהם אלי." ] (קרוק, 1952: 346-347).
לכאורה, אם השרים הבריטים רצו בטרור כדי לעורר את הציבור האנגלי, אז בוודאי שהטרור זירז את בוא ההסכם.
אך גם גישה זו איננה עומדת איתנה בבדיקה דקדקנית יותר של העובדות. כפי שציינתי קודם, רובם המכריע של המנהיגים האירים התנגדו לטרור, והרי קשה לקבל מצב שכולם לא הבינו את המציאות לאורך תקופה כה ארוכה בהיסטוריה. כמו-כן תהיה המחשבה, שהטרור היה הסיבה העיקרית להסכם, התעלמות מהשפעת כל הגורמים האחרים שציינתי בפרקים הקודמים. דבר נוסף שמעורר קושי בהצמדות לגישה זו, היא העובדה, שאירלנד הייתה מעין "מעבדת ניסויים קולוניאלית" של בריטניה, ומדוע אם כך לא למדו האנגלים כיצד לנהוג עם עם שמתחיל במאבק על עצמאותו? ניתן למצוא הקבלות רבות בין הטיפול האנגלי בבעיית אירלנד, לטיפול בפלשתינה, הודו ויותר מזה צפון-אירלנד.
הגישה השלישית טוענת שלטרור הייתה השפעה על ההסכם, אך השפעה זו הייתה בזירוזו של ההסכם, ולא בעצם הבאתו. הטרור השפיע, רק בגלל שהוא היה בהקשר רחב יותר של הגורמים האחרים. האלימות הייתה בהקשר של רצון לשים קץ לכל אלימות (אחרי מלחמת העולם הראשונה). הלחץ האירי להשיג שלטון בית היה מלווה בלחץ כבד של מדינות שונות (בעיקר ארה"ב והדומיניונים). בגלל שיפור באמצעי התקשורת, דעת הקהל בבריטניה התחילה לדעת מה קורה באירלנד, ולתהות האם השלטון האנגלי, אכן היה נאור כפי שכולם חשבו קודם. בעקבות זאת בפעם הראשונה היה רוב בבית הנבחרים לטובת שלטון הבית. הכבוד הבריטי נפגע, בגלל שבריטניה לא הצליחה לטפל באירלנד מהר ובאמצעים נאורים.(O`Farrell, 1979:172-173). והכי חשוב לויד ג'ורג'. האיש שהביא את ההסכם, האיש שעשה כרצונו בדעת הקהל, ולמעשה בבריטניה כולה, האיש שהגיע ממעמד נמוך, עם תחושת אפליה, ותחושה אנטי ממסדית ברמה מסוימת; לויד ג'ורג' החליט שהוא יעשה שלום עם האירים, והוא אכן עשה (1961Taylor,).
לעולם לא נדע האם הייתה אירלנד מקבלת מעמד של דומיניון גם בלא המאבק נגד הבריטים. סביר להניח שאם אכן היה מתקבל הסכם, הוא היה מתקבל בשלב יותר מאוחר, ומעמדה של אירלנד, לא היה דומיניון, אלא איזשהו סוג של שלטון בית. יחד עם זאת לטעון שבלא הטרור לא היה מתקבל הסכם כלל, תהיה התעלמות מהעובדות. לכן ככל הנראה, הגישה השלישית, הטוענת שהטרור היה קטליזטור להסכם, היא המתקבלת ביותר על הדעת.

6. סיכום
בעבודתי, בחנתי את יחסי בריטניה אירלנד, ובדקתי את משקלה של השפעת המאבק האירי המזוין, על ההחלטה הבריטית להעניק לאירים מעמד של דומיניון. עמדתי על מספר גורמים שהביאו להסכם – דעת קהל בריטית, מלחמת העולם הראשונה, יחסי בריטניה ארה"ב, לויד ג'ורג' והטרור האירי. לאחר בחינת הגורמים, הגעתי למסקנה שלטרור הייתה השפעה על ההסכם, והוא למעשה, היווה קטליזטור להחלטה הבריטית, אך הוא לא גורם עיקרי ובלעדי להחלטה זו. 
מפאת היקף העבודה, לא התאפשר לי לרדת לעומק רב של הדברים, והצגתי תמונה שטחית יחסית של יחסי בריטניה אירלנד. כמו כן, בגלל הזמן הרב שעבר מאז האירוע, חוסר באמצעי תקשורת ראויים בתקופה (במיוחד אלו שנשתמרו עד היום), חוסר בדברים שנכתבו על הנושא, והעובדה שמבחינת בריטניה, אירלנד לא הייתה גורם חיצוני, אלא פנימי של המדינה, קיים חוסר בנתונים אקדמיים, ומסמכים אנגליים. דברים אלו היו יכולים להשפיע על המסקנה, ואף להביא אותי למסקנה אחרת.
מחקר של ההיסטוריה ביחסים הבריטים-אירים חשוב, וראוי לכן שיכתבו דברים נוספים על הנושא, מפני שכמו שאמר שייקספיר ((Shakespeare [“What’s past is prologue”].

7. רשימת מקורות 

קרוק, י. דר'. 1952. מהפכה, טרור, עצמאות: רוסיה, פולין, אירופה המערבית, ארצות הברית, אירלנד, תל-אביב: מפלגת פועלי ארץ-ישראל.
Boyd, E. 1922. “Ireland: Resurgent and Insurgent,” Foreign Affairs, 1, Sep.: 86-97.
Ryle, D.T. 1980.  Eamon de Valera, Dublin: Gill and Macmillan .
Eban, A.1998. Diplomacy For The Next Century, Yale:U.P. 
Holsti, O.R. 1968. “Cognitive Dynamics and Images of the Enemy,” In P. Williams et al. (eds.), Classic Readings of International Relations, 2nd edition, pp. 154-160. Forth Worth, TX: Harcourt Brace College Publishers.
Lynch, J.M. 1972. “The Anglo-Irish Problem,” Foreign Affairs, 50(3-4) July: pp. 601-617.
MacDonagh, O.1968. Ireland, New-Jersey: Prentice-Hall. 
Magnusson, M.1978. Landlord or tenant?:a view of Irish history, London: Boodley – Head.
Morton, G.1980. Home Rule and the Irish Question, Essex: Longman. 
O’Farrell, P.1979. England and Ireland since 1800, Oxford: Oxford University Press. 
Pugh, M.1988. Lloyd George, London: Longman.
 Taylor, A.J.P. 1961. Lloyd George Rise and Fall, Cambridge: Cambridge University Press.
 Townshend, C.1975. The British Campaign in Ireland 1919-1921:the development of political and military policies, Oxford:Oxford University Press.
V, 1922. “An English View of Anglo-American Relations” Foreign Affairs, 1: pp. 59-70.
http://cain.ulst.ac.uk/issues/politics/docs/ait1921.htm.

8. הערות סוף