Dr. Bogomir Novak
Skrb posameznika za zdrav način življenja

Povzetek

Temo tega prispevka delimo na družbene in individualno-osebne vrednotne poglede na zdravje. Zavzemamo se za pozitiven odnos do zdravja, ker ni samoumeven kot je to videti na prvi pogled. Ni vseeno, kakšni so družbeni (socialni, politični, ekonomski, kulturni) okviri zdravja/bolezni, ker vplivajo na našo samopodobo. Čim bolj se umika država iz javnega zdravstva, tem bolj je vsak sam odgovoren za vzdrževanje zdravja tako preventivno kot kurativno, ko je že v procesu zdravljenja. Danes o zdravi družbi (Fromm) ne govorimo več, o zdravem načinu življenja posameznikov pa vedno bolj. Preobrat v paradigmi zdravljenja se je začel v 70. letih s psihonevroimunologijo, ki prenaša odgovornost za zdravje na osebne moči posameznika. 

Temo skrbi za zdravje proučujemo s sociološkega, psihološkega, psihosomatskega, etičnega, duhovednega vidika, ne pa tudi z uradno medicinskega vidika. Poleg uradne medicine se razvija tudi zdravilstvo, homeopatija, imunologija, salutogeneza in psihosomatska spoznanja. Skrb za lastno zdravje vključuje preizkušene nasvete, meditacijo, zdravo prehrano, gibanje v naravnem okolju. V smislu preseganju nezavedno negativnega odnosa do zdravja smo primerjali nekatere teorije in prakse zdravljenja Hayeve, Myssove in drugih terapevtov. 

1. Ugotavljanje družbenih okvirov zdravja/bolezni

V tem prispevku ne analiziramo programov zdravstvene vzgoje na šolah ali na medicinski fakulteti. Zanima nas, kaj lahko zlasti odrasli posameznik sam preventivno ali kurativno stori za svoje zdravje. To je oblika neformalnega izobraževanja in samovzgajanja oz. samodiscip-line odraslih. 
   
Iskanje smisla življenja je iskanje svoje življenjske naloge, najprej osebne in nato še skupne - svetovne. Najdeš jo tako, da poslušaš svoje srce in z zdravim razumom udejanjaš njegova navodila. Znani so nasveti »bodi potrpežljiv, nikamor se ti ne mudi.« kljub pospešenemu razvoju še vedno velja 'hiti počasi'. Od antičnih časov dalje velja praktična, moralna filozofija umirjenosti,  uravnoteženosti in osvoboditve od nespametnih strasti. Stari Grki in Rimljani so razglašali pomen prave mere. Smo civilizacija pretiravanja v vseh smereh, kar ni etično dobro. 

Hote ali nehote se učimo iz ovir, zavračanj, obupavanj in bolezni s prejemanjem takšnega, kakršni smo, z zahvaljevanjem za darove glede na to, ali gre za naše ali tuje izkušnje. Ni se dobro prepuščati starim razvadam, zasvojenostim in mamilom kot so zgolj komercialne TV oddaje, hrani, zdolgočasenim in nekoristnim pogovorom, opravljanju, nekoristnemu branju, nemiru, dolgočasju, lenarjenju (tu ni mišljen počitek, ki si ga vedno v polni meri privošči). Vztrajno bodimo pozorni in ustvarjalni. Vztrajati je treba v miru, ljubezni in iskrenosti. Boj za osnovne vrednote ni nikoli končan, ker nam niso dane same od sebe. Iz Biblije se učimo, da je človek stalno izpostavljen skušnjavam hudega duha.  

Ko občutimo strto srce, je to za mnoge izmed nas eden najbolj bolečih dogodkov v našem življenju. Običajno se ne potrudimo, da bi izdvojili vse dejavnike, ki so do tega stanja pripe-ljali, ampak se jo trudimo čimbolj zmanjšati, jo otopiti in takoj iti naprej ali pa se vdamo jezi in zanjo okrivimo druge. Če znamo prisluhniti sebi, se nam naše strto srce lahko pokaže pot do odprtosti in radosti, lahko nas prebudi v nov svet povezanosti. To pa ni le povezano s shambalo (sanskrt: shambhala – mesto miru), ampak tudi z duhom tolažnikom.  Postali smo družba, ki verjame v psihologijo takojšnje rešitve kot so hitra hrana, tehnični aparati, tehnike sproščanja. Nekateri reagiramo takoj, drugi pa šele sčasoma. 

Prvi razlog za ta zapis je razširiti različne poglede na fenemene bolezni, zdravljenja in zdravja. Ne dajem prednosti nobenemu izmed njih, niti uradnomedicinskemu pred zdravil- skim ali obratno. Drugi razlog je v opozorilu na moralne in druge družbeno-kontekstualne vidike bolezni/zdravja. Hinavščina in skorumpiranost (lat. curruptio) sta nezdravi zaradi vrednotne krize z distresnimi distorzijami.  

Korupcija je v mednarodnem, svetovnem pogledu postala realnost. Vedno več mednarodnih organizacij se ukvarja s problemom korupcije. V večini so si strokovnjaki, ki se s tem fenomenom ukvarjajo, enotni, da je korupcija prisotna. Razsežnost korupcije v svetu vse bolj zanima vlade, politike, gospodarstvenike in znanstvenike po celem svetu. Posledica tega pa so številna mednarodna srečanja, posvetovanja, konference ter ustanavljanje komisij in skupin za proučevanje korupcije.  
 
Prepletanje politike, gospodarstva in kriminalitete se vse bolj kaže v dejstvu, da posamezniki in interesne skupine ter nenazadnje kriminalne organizacije vedno bolj uporabljajo podku-povanje in vedno manj nasilje za doseganje svojih ciljev. Korupcija postaja sestavni del kriminalnih in mafijskih dejavnosti po vsem svetu. Slaba moralna stran korupcije je ustvarjanje ozračja sokrivde in prikrivanja, kar pa zmanjšuje možnosti za njeno odkrivanje. 
 
Ekonomsko je korupcija neke vrste proizvodni strošek, ki ga organizacije prenesejo na končnega porabnika. Številne, zlasti mednarodne raziskave so potrdile, da korupcija povzroča povsem merljive škodljive ekonomske posledice. V svetu se s problematiko korupcije ukvarja več institucij. Glede na navedeno lahko ugotovimo, da je nezdrava družba strahu in tveganja obenem tudi nevarna in koruptivna in da je ta pojav večstranski in težko obvladljiv.   

Na zdravje kot kvaliteto/zadovoljenost potreb vpliva tudi politika.  Politična  ali katerakoli druga vrsta apatije ne vodi do zdravja, ker človek izgubi vrednostno orientacijo.  Sama eko-nomska blaginja  ne  pomeni nujno  zdravja, je pa zdravje razumljeno kot večstranska blaginja posameznika. Kot vidimo je zlasti v nerazvitih državah neizobraženost z nepismenostjo povezana z revščino in visoko stopnjo obolevnosti. Država je Maroko, ki se želi otresti bremena  revščine,  naj bi razvijala šolstvo, vendar pa ga ne zaradi visoke stopnje birokra-tizacije in teženj po ohranitvi obstoječega stanja. Pomanjkljivo šolani so potencialni kandidati za revščino. Dobro šolstvo je pogoj in posledica dobre ekonomije  (zaradi človeškega kapitala).

Obstaja tudi sociološki okvir nevarne družbe, ki jo analizira Beck (2002). Ogroženost človeka v vsej svoji večplastnosti bo kot posledica ekstremizmov komunizma in nacifašizma t. j. totalitarizma še dolgo časa predstavljala problem. Postkomunistični človek obdobja globali-zacije se bo moral spoprijeti s to svojo preteklostjo, če si želi izgraditi boljšo prihodnost. 

Na pragu informacijske revolucije delamo vedno več kot 8 ur na dan, s čimer prostovoljno podaljšujemo delovni čas, da bi lahko več potrošili. S  to prakso se  oddaljujemo  od  ideje osebnosti, ki je v harmoniji in v ravnotežju z okoljem in s seboj. V Sloveniji bi morali vzpos-tavljati mehanizme pravne države in obenem povečevati socialni kapital boljšega zaupanja v druge in vase.      

Takšni pojavi vplivajo na kakovost naše samopodobe. Ta po Jamesu ni le to, kar posameznik misli o sebi, da je, ampak vključuje tudi nezavedni idealni del, s katerim se želi pokazati drugim. Zrela samopodoba je tista, ki je stabilna, trajna, premočrtna in urejena. V 21. stoletju postajajo prepričanja, ki svarijo pred nevarnostmi sodobnega časa, čedalje pogostejša: na eni strani opozarjajo na zmedenost današnjega človeka, obupno iskanje lastnega smisla, prevlado informacijske tehnologije nad pristnimi medosebnimi odnosi in podobno. Na drugi strani pa kritiziramo prezaposlenost, pehanje za denarjem, medosebno odtujevanje, različne nove zasvojenosti, pojave agresivnosti, depresije in suicidalnih tendenc. 

Zaradi nenehnih družbenih sprememb imamo danes le še skrpano samopodobo (nem. Flick- werke, ang. patchwork). To je najbolj naporna samopodoba, ki jo je kdajkoli v zgodovini imel človek, ker jo je treba krpati, če hočemo, da je fleksibilna. Podob in slik imamo še preveč, problem je v pomanjkanju trdnega modela (v smislu sistema norm in življenjskih usmeritev), po katerem bi jo sestavljali. Ko kdo ne najde več moči, odpove tako, da se raztrga po vseh šivih, konkretno pa se to kaže na najrazličnejših odklonskih vedenjih: zagrenjenosti, depresiv- nosti, odvisnosti, v sovraštvu do samega sebe, v nasilju do drugih ali v nasilju nad samim seboj itd. Končna  oblika raztrganosti svoje lastne skrpane samopodobe pa je samomor. 

2. Različna razumevanja zdravja in bolezni

Znano je, da je zdravje več kot le kot fiziološko stanje. Že njegova definicija, ki jo je podala Svetovna zdravstvena organizacija (SZO ali angleška kratica WHO), nakazuje na to, da zdravje ne more biti samo domena posameznega individua, ampak družbe kot celote. SZO razume zdravje kot fizično, psihično in socialno blagostanje posameznika v družbi. 

Če vsaj v zahodnih družbah razumemo redukcijo zdravja na fiziološko komponento zdravja pa to ne izključuje vseh drugih komponent. Psihična komponenta je močno vpeta v družbene odnose, na katere pa ne vplivamo v celoti. Pri komponenti socialnega blagostanja se že močno oddaljimo od kompetenc posameznika. Škoda je, da govorimo le o psihosomatskih, ne pa tudi o psihosocialnih ozirih zdravja. Posameznik sicer lahko vpliva na oblikovanje družbenih odnosov, vendar ti še bolj vplivajo na oblikovanje njegovega življenja.

S  temi komponentami zdravja se ukvarja več znanosti. Tako spada zdravje pod domeno medicine z imunologijo, psihologije, sociologije, kulturne in medicinske antropologije zdra vja, biologije, kemije, ekonomije, teologije, etike itd. Ni jasno, kako kompleksno ali enostav no je mogoče razumeti oba pojava, ki sta ključna za sposobnost našega delovanja in nehanja. Sprašujemo se po ogrožujočih in zaščitnih dejavnikih, ki so v interakciji v trinomu dednosti, okolja in lastne aktivnosti določene osebnosti. Vseh dejavnikov ne moremo videti, ključno pa je ali se osredotočamo na dejavnike pomanjkanja ali dejavnike blagostanja. 
Na zdravje in bolezen gledamo kot na subjektivno doživeto ovrednoteno in hkrati zunanje zaznavno in ovrednoteno pristno kvaliteto življenjskih procesov v razvoju telesnega subjekta in njegovega življenjskega okolja. Zdrav človek dojema samega sebe celostno in diferencira- no, v telesni povezanosti s svojim življenjskim okoljem (kontekst in kontinuum). Za zdrave- ga je značilno, da živi v sedanjosti, spremlja in reagira na spremembe v lastnem telesu, vnaša novosti v svoje življenje in ohranja stik s svojim središčem.   

V medsebojni igri zaščitnih in ogrožajočih dejavnikov, spodbujajočih in razbremenjujočih načinov, ustreznih njegovi vitalnosti / ranljivosti, potencialom obvladovanja, kompetencam in resursom, je zmožen obvladovati kritične življenjske dogodke oz. probleme, regulirati samega sebe in se vzdrževati. Soustvarjamo in konstruktivno razvijamo svoje telesne, duševne, duhov ne, socialne in ekološke potenciale in s tem tudi občutke smiselnosti, integritete, dobrega po- čutja in socialne koherence. Praviloma pri tem obstaja tudi dobro imunološko in telesno zdrav je (saluto-fiziologija)- čeprav ni zmeraj s tem povezano (pri tem mislimo na osebnostno povsem zdrave paciente v invalidskih vozičkih zaradi multiple skleroze).

Potrebujemo vzpodbudne in kvalitativno ter kvantitativno dobro umerjene raznolike spodbude (multiple stimulacije) (v obliki dobrohotnih vzpodbudnih odnosov atmosfer, scen, pozitivne podpore in resursov). Zato posvečamo toliko poudarka usmerjenemu delu z zaščitnimi dejav niki, salutogenim vplivom in vzpodbujanju odpornosti (rezilience) v terapiji. V integrativni terapiji razlikujemo antropološki in salutogenetični pojem zdravja ter klinični pogled na bolezen. Antropološko pojmovanje zdravja je osrediščeno v konceptu »povezujoče pripadno- sti« Bolezen pa določa koncept multiple odtujitve (od telesa, od drugega, od socialnosti, od življenjskega okolja) s postvarjenimi življenjskimi pogoji in hladnimi družbenimi oblikami. To je pogosto vzrok telesnih, duševnih in socialnih obolenj. Klinični pojem bolezni je osrediš čen v pojmu patogene stimulacije v interakciji s salutogenimi stimulacijami koncepta zdravja.

Bolezen razumemo kot prisilno imobilizacijo, prekinitev ali moten pretok energije, zmanjšano delovno sposobnost, potrebo po pomoči. Lahko je posledica zunanjega škodljivega delovanja eksogenih dejavnikov na naš organizem ali pa tudi notranjih napačnih informacij. Medicina pozna specialne teorije specifičnih bolezni. Subjektivne disonance v telesnem čutenju zdravja dobijo sčasoma objektivne posledice. Nastanejo zaznani odmiki od pričakovanih oz. dogovorjenih stabilnih zunanjih podob zdravih telesnih, duhovnih in socialnih življenjskih procesov. Na patogenezo gledamo z integrativnega pristopa v teku vsega življenja, kar lahko vodi  k specifičnim kliničnim slikam. Poseben pomen pripisujemo izčrpanju osebnih resursov moči in sposobnosti integriranja, zaradi distresa in travmatičnega hiperstresa. Lahko pride do obremenitev in okvare čutilnega, imunskega in nevronskega sistema (patofiziološke spremem be), čeprav ni to zmeraj nujno (pri tem mislimo na ljudi, ki so dolgo časa prenašali ekstremne obremenitve in izoblikovali odpornost oz. rezilienco). 

Holistični pogled na odnos med boleznijo in zdravjem terja holistično učenje in zdravljenje.  Že v Bibliji lahko razberemo, da je bolezen posledica samozaslepljevanja, neposlušnosti, samovolje, nasedanja skušnjavam, zlim duhovom. Ne vemo, kako čas sedi v naročju večnosti. Pomeni biblijskih zgodb so vedno enaki v nauku, kaj je moralno prava pot in katera je napač na. Tisti, ki so za nas pomembni drugi, sodijo v naš svet kakovosti. takšni so nam vzor. Ni vseeno, v kom ali v čem vidimo svojo identiteto, ki je rezultat umetnosti medsebojnega umeščanja, uglaševanja in usklajevanja. Ne nazadnje je tudi rezultat razlikovanja, distanci-ranja in odtujevanja. Mati prek zrcaljenja pove otroku, kdo je in kakšen je. Vse življenje išče pacient self-objekte, ki naj bi nadomestili starševske funkcije. 

Beg od reševanja problemov je beg od zdravja. Problemov ne moremo reševati, dokler so povezani le z negativnimi emocijami. Peale trdi, da se je treba znati dvigniti nad trpljenje, če se le da. Pretirana  proizvodnja  in potrošnja  načenjata  individualni  in družbeni imunski sistem samo zaščite. Patološki pojavi nastanejo z destrukcijo  imunskega  sistema in s tem  dinamičnega  ravnotežja sil. Stari Grki so vedeli, da je zmernost kot vrlina (arete) najboljša zaščita pred deviacijami nezmernega življenja. Zmernost kot ravnotežje ima celostni pomen, ker pomeni podrejanje nižje, čutne narave  višji  razumski  naravi človeka. Ta model  je  veljal  za stabilno  naturalno družbo z dominantnim kontemplativnim  načinom življenja. V novem veku industrializacija sicer spodbudi uveljavljanje aktivnega načina življenja, ki  postane dejavnik destabilizacije in dezintegracije. 

Trstenjak opozarja  na današnji paradoks, da ljudje  zaradi  hitrega  tempa življenja  (in posledično zaradi ponovnega podaljševanja delovnega časa pred 10 ur na dana) nimajo časa biti zdravi. Vedejo se kot da zdravja ne marajo. Zdravje vzdržujemo s samodisciplino, znanjem, sposobnostmi in investicijami vanj. Zdravje je pomembno  zaradi  dejavnega odnosa  do  življenja oz. odnosa  'produktivne  ljubezni' (Frommov izraz).

Čedalje bolje spoznavamo, da nam ne zmanjšujejo našo  vitalno  moč le družbene okoliščine, ampak tudi mi sami. Znanja o psihosomatskih, socialnih in spiritualnih pogojih zdravja sicer še nimamo dovolj za vse (in jih verjetno ne bomo imeli), kljub temu, da se o njem veliko piše tudi  v zvezi z odnosom med uradno in alternativno medicino  in  novimi duhovnimi gibanji. Vedeti moramo, da ideologija zdravja služi tudi za neupravičeno prepovedovanje in celo preganjanje. Če  presojamo pogoje  zdravja  po  pogojih ekološke  notranje  in  zunanje  ne-onesnaženosti,  lahko opazimo, da oba pogoja slabo  izpolnjujemo. Zunanje okolje močno onesnažujemo, notranje pa tudi z  negativnim mišljenjem  in  vrednotenjem (trma,  nevošč-ljivost,  zamerljivost itd.). Parcialno vrednotenje zdravja se prenaša iz starejše na mlajšo generacijo. Lahko bi ugotovili,  da Slovenci  niti ne živimo in delamo v posebno zdravem okolju  niti kaj posebno ne skrbimo za svoje zdravje. Predvidevamo, da se bodo ti  problemi reševali z dviganjem kvalitete življenja, ko  se  bo kultura  zdravja  razvijala  hkrati z ekološ-ko  kulturo  dela  in prostočasnih  dejavnosti. Bomo našli ravno težje med prostim in delovnim časom. 

Simonton (1988) opisujeta ideje, o katerih sta razpravljala na Silvinem zborovanju leta 1974. Ta knjiga predstavlja preobrat v medicini uma in telesa, na področju, ki je danes poznano kot psihonevroimunologija. Od tistega časa je bilo napisanih več sto knjig, ki so poudarjale koristi sproščanja, afirmacij in miselnih slik pri zdravljenju raka in drugih bolezni. Morda je najbolj znana od teh knjiga avtorja Bernie Siegela 'Love, Medicine and Miracles' (Ljubezen, medicina in čudeži). V njej govori o svojih izkušnjah z nenavadnimi pacienti z rakom, kot jih imenuje sam. Njegova knjiga je bila več let na seznamu uspešnic in njegovih govorov ter seminarjev se je udeleževalo veliko ljudi. Drugi primer je knjiga Silvnine diplomantke je Shakti Gawain 'Creative Visualization', ki je v slovenskem prevodu izšla pod naslovom Ustvarjalna vizualizacija: uporabite moč svoje domišljije in ustvarite, kar si v življenju želite.

Klasično delo na tem področju je tudi knjiga Kennetha Pellitierja 'Mind as Healer, Mind as Slayer' (Um kot zdravnik, um kot ubijalec), ki je izšla leta 1977. Dr. Pellitier je izpostavil zahvalo Simontonovima za njun prispevek k področju, onadva pa sta napisala tudi predgovor k njegovi knjigi.

Psihonevroimunologija  se ukvarja s pogoji zdrav ja. Razlikuje med notranjim in zunanjim zastrupljanjem, ki je nasprotno notranji in zunanji ekologiji. Vitalni in zdravi smo, če imamo dobro komunikacijo z okoljem in s samim  seboj. Zlasti je potrebno odstraniti nestvarna pričakovanja. Pogosto ne izkoriščamo rezerve osebne moči v sebi in v okolju. Psihološka resnica je, da se tisti, ki se podcenjuje, tlači, se težko  odloča, ker nerad sprejema nove obveznosti,  zahtevne naloge  in  celo priznanja. Pri oblikovanju medsebojnih odnosov moramo vedeti, da se vsi ljudje  radi  počutijo pomembne.  Le manjšina ljudi si sploh postavlja cilje (do 5%). Namesto da druge kritiziramo,  premislimo, v čem jih lahko občudujemo. Zahtevajte svoje  pravice  in  izražajte svoje  občutke  brez  napadalnosti. Izhajati je potrebno iz iskrene želje po izboljšanju odnosov. 

Obstaja tudi izraz kiberfiziologija (cyberphysiology) kot skupno ime za sposobnost uma, da vpliva na celotno telo. Jose pravi: 'Imunski sistem je mehanizem, ki ga je Bog vključil v biološko človeško telo z namenom, da pozdravi vse zdravstvene težave. Pravimo, da zdrav niki in zdravila ne pozdravijo pacienta. Zdravniki in zdravila samo pomagajo imunskemu sistemu, ki pacienta v resnici zdravi.'

Zdrav  ali  nezdrav način življenja posameznikov sta  pogojena  z determinantami  družbenega reda. Pri tem ne gre le  za  vprašanja odnosa med deli 'socialnega organizma', ampak tudi za  (minimalno ali maksimalno) družbeno soglasje o osnovnih vrednotah. Brž ko se vprašamo, kaj je v določeni družbi primarno: ekonomska baza, trg, družina,  človeški  kapital, drsimo po ledu  ideologije. Koncept družbenega reda je postavljen na spokoritvi  za  izvirni greh. Če bi hoteli doseči harmonične  odnose  med deli, bi morali ljudje verjeti v humane vrednote,  so- cialno ekološko  tržno gospodarstvo, smiselno vlaganje v človeški  kapital,  družino  kot osno vo za pristne medsebojne odnose, itd. Patološki pojavi  so posledica (delne) nesposobnosti družbe za  realizacijo pogojev  človeške  skupnosti. Dokler obstaja  red, obstajajo tudi deformacije, zato Hamletova zamisel, da bi pokončal 'morje  zla', zveni  kot  'donkihotski boj z mlini na veter'. Že v antični  etiki je  vsebovano spoznanje, da  človek z nedejavno  dejav nostjo  oz. ataraksijo duše ne povečuje količine zla v svetu. Tudi  krščanska etika  z zlatim pravilom dovoljuje toleranco do zla.
    
Že  bežen  pogled  na naše  primarno-preventivne  programe  kaže na to, da cilji  niso  usmerjeni  k odpravljanju vzrokov oz. determinant kritičnega stanja, ampak  le na odpravo simptomov. Cilji preventivnih programov kažejo na  to, da bi lahko posameznik v vsaki starosti ob primerni pomoči družbe dosegel višjo kvaliteto življenja kot jo ima. Cilj preven tivne dejavnosti  bi  opredelila kot spoprijem s  problemi, vpogled v lastno doživljanje, pozitivno samopodobo, realen pogled na svet, zdravo življenje v smislu samoakualizacije. Učinki preventive so odmaknjeni  v  prihodnost in težko preverljivi.  Že v ohlapnemu pojmu preventive je težavnost natančnejše definicije ciljev. Preventivo lahko razumemo kot dejav nost oblikovanja primernih delovnih pogojev in rehabilitacijo delovne sile za reprodukcijo kapitala. Če je kapital zainteresiran za zdravje, ne pa človek  sam, ga  to spodbuja k slabi samodisciplini in s tem k odvisnosti.  To nas  vodi do hipotetičnega sklepa, da so najbolj odvisni ljudje najbolj potrebni primarne preventive,vendar si jo najmanj želijo. 

Preventiva se sprevrača v kurativo, v bistveno drugotno stanje. S tega vidika resnica o programu primarne preventive  ni resnica razkritosti (aletheia), ampak resnica pozabe, kot da   bi šlo samo še za brezimni dao (v našem jeziku za prazni  holizem). To odpira problem celovitega znanja o zdravju. Hipotetično govorimo o ergomanskem smislu bolezni, ki zapos-luje mnogo poklicev  na področju  zaščite zdravja v smislu 'gasilcev' v službi  kurative. Vsakdo  mora najprej v odnosu do sebe ravnati preventivno,  sicer dobimo  star  model preventive za druge,  ki  ni  salutocentrično spodbujevalen  z lastnim zgledom, ampak učinku-je preprečevalno  v diskrepanci med besedami (črkami programa) in dejanji.     

Domnevamo,  da potreba po psihosocialnem zdravju  in  učinkovitih programih raste premo sorazmerno z ekonomsko prosperiteto družbe. Socialistične  utopije  o harmonični družbi so  bile  metafizično ideološke  zato, ker so prikrivale in prezgodaj  odpravljale  obstoječa  nepra-vična  razmerja  moči v fiktivni  enakosti.  V  tem smislu ne pomenijo prispevka k zdravi družbi in zdravem posamezniku. Teorije homeostaze pri zadovoljevanju potreb prej  legitimi rajo  psihosocialno  zdravje v stabilni družbi kot  pa  teorije dinamičnega razvoja novih potreb v dinamični družbi, ki  ustvarja tudi  možnosti za razvoj novih bolezni (rak, aids,  nova  virus na obolenja)  in novih oblik delikvence. Zato ni pomembno  samo  to, kakšno  teoretično pa radigmatsko osnovo imajo  programi  primarne preventive  (kratkoročnega,  srednjeročnega   in   dolgoročnega časovnega  dometa),  ampak še prej vprašanje, v kateri  smeri se razvijajo družbeni, inter- in intra-personalni odnosi: v  benigni ali  maligni,  evolucijski  ali involucij ski.  Koncept stabilne osebnosti v dinamični  družbi (P.  Russell)  pomeni  sintezo akcije in kontemplacije. Interakcije potekajo tudi na interinstitucionalni ravni. Če vrednota enakovred nega partnerstva velja  za posameznike, institucije in odnos človeka do narave, potem nobena soudeležena  stran nima prednosti. Človek si v  vlogi  gospodarja nad naravo zadržuje mono pol odločanja o svetu življenja. Zato  se tudi družbeni razvoj razume kot razvoj te posesivno sti. Ker razvoj osebnosti  ne  poteka vedno istočasno z razvojem družbe, zdrava družba ni istovetna z zdravimi posamezniki. Vendar današnja družba in  posameznik  v bistvu še ne poznata  uravnoteženja  moških  in ženskih vred not (yin-yang). Socialna politika se danes razvija  v smislu zmanjšanja rizika ljudi v industrijskih družbah po vrednotah  "varnosti,  svobode,  solidarnosti,  blaginje,  pravičnosti, enakosti."     

S  hiperprodukcijo  (ne)materialnega  življenja  človek   moderne civilizacije samega sebe ogroža. To odpira na psihosomatski ravni vprašanja  razstrupljanja in transformacije stresa  v  vitalnost. Občutek ogroženosti se razrešuje v poskusu sinteze med  regulacijo, ki je princip sistemske volje in samoregulacijo kot principom volje  do življenja. Salutocentrizem naj bi pripeljal do ravnotežja volje do življenja in volje do sistema. Volja do sistema, ki izhaja iz težnje po goto vosti in poraja  psihopatologijo vsakdanjega življenja in duši občutljivost za bistvene resnice življenja.  Najbolj nevarna je težnja po  zunanji  gotovosti,  tehniki (Heide gger), avtoritarnosti (Adorno)  in  pravilnosti mišljenja. Človek se ne more odreči potrebe po zunanji  varnosti, vendar je ne sme absolutizirati, ker se sicer znajde v totalitarizmu. Težko je napovedovati, da bo postmoderna kulturna paradigma salutocentrična,  vendar nekateri poka zatelji kažejo v tej  smeri (npr. manj družbeno-koristnega dela in več raznolikih  svobodnih dejavnosti, več nekumulativnih dejavnosti, več varstva okolja  z okolju primernimi tehnologi jami, kombina cije zakonitosti trga  in okolja itd.).   

Naravno smrtnost smo zajezili, povečala pa  se  je  agresivna, homicidna  smrtnost (posledica vojn, nesreč, umorov, samomorov, splavov. Vlade  niso  zainteresirane  za  podatke  o  tej  vrsti smrtnosti. Osnovna pravica je pravica do življenja-smrt  je sredstvo  kaznovanja za napačno pripadnost. Zdravje je  posledica zdravega načina življenja.

Za teozofe je zdravje tisto stanje, v katerem trije osnovni procesi narave - vsrkavanje (absorb cija), presnavljanje (asimilacija) in izločanje (eliminacija) - delujejo v posamezniku v polni meri in v popolnem  ravnovesju. Če ni naše delovanje v skladu z notranjimi prepričanji, nasta ja distres. Bolečina nas uči, kaj je narobe pri odporu telesa. To se kaže v delovanju strahu, vznemirjenosti in osebne skrbi za telo. Kot rezultat slabih navad, se v mentalnem in čustven em telesu oblikujejo področja zastajanja; in če je zlo vztrajno, potem vpliva tudi na eterični dvojnik, dokler se končno stanje ne objavi kot bolečina v fizičnem telesu. Ta manifestacija je lahko rak, vnetje žlez, živčni nered, glavobol ali izguba vitalnosti, ki ji sledi živčna izčrpanost. Subtilna telesa in fizično telo postanejo odvisna od sil, s katerimi pridemo v stik takoj, ko poskušamo z duhovnim življenjem. Če hočemo ohranjati trajno zdravje moramo poznati temeljna načela kot so: 
1. Vzrok bolezni je okvara značaja, ki omogoča karmične prestopke. 
2. Slabo zdravje je posledica klica narave, ki želi pritegni pozornost na pomanjkljivost. 
3. Fizično zdravljenje, ki se ne dotakne značaja, ne more biti uspešno. 
4. Vzgojno urjenje mora zato spremljati fizično terapijo, zato da nevarnost ponovitve dejanj, ki povzročajo bolezen, omejili na minimum. 
O trpečemu razmišljajmo kot o popolnoma zdravem človeku, o žareče srečnemu, ki oddaja svetlobo in moč Jezusa in angelov. Oni vnašajo svoje lastne in dinamične življenjske sile, ki bdijo nad pacientom, ter obenem ohranjajo in usmerjajo spuščajoče se sile, ki jih je priklical zdravilec. “Naj zdravilna moč Gospoda, Krista sestopi v .... in naj ga spremljajo sveti angeli.” 
Wesselman. & Kuykendall (2008) menita, da se pravo zdravljenje ne začne s predpisanimi medikamenti, ampak s soočanjem z lastnimi težavami. Način, na katerega smo se odločili spoprijeti z našimi življenjskimi izzivi, se odraža v našem doživljanju mnogih ravni iniciacije, in tako pozitivnih kot tudi negativnih. Rezultat je poglobljeno samouresničevanje in šele tedaj se resnično začne proces samozdravljenja. Zato se ta knjiga začenja z obravnavo narave jaza in zaključi z vajami, ki so namenjene samozdravljenju. Ko smo enkrat obnovili sami sebe s pomočjo polne in ljubeče podpore svojih duhovnih pomočnikov, lahko začnemo svoje znanje in sposobnosti širiti navzven v razne skupnosti, pri čemer nam ta bitja služijo kot svetovalci in učitelji. Neposredne izkušnje nas učijo, da je zdravljenje najprej dejanje duha, ne pa rezultat osebne volje in zdravil, čeprav imajo tudi ta svojo vlogo.

S psihoanalitičnega vidika tudi Millerjeva (Miller 2005) opozarja na bistven pomen psihosomatike. Na vrsti slavnih mož pokaže, da bi doživeli še večje uspehe, če bi bili deležni v otroštvu ustrezne materinske ljubezni.  

Ker je znano, da je bolezen posledica stalnih slabih stresov – distresov, v naslednji preglednici pokažemo razlike med distresom in dobrim stresom, ki ga po grško imenujemo eustres. 
  
                                                Preglednica značilnosti distresa in eustresa

Fiziološko nezdrave spremembe	Fiziološko ugodne spremembe	
Nervoza, blokade, frustracije 	Delovni zanos (flow) in veselje do učenja	
Nizka in negativna samopodoba	Visoka pozitivna samopodoba	
Negativna in averzivna motivacija – stran od 
(motivation away from)	Pozitivna motivacija za (motivation towards)	
Vedenje: reaktivno, nasilno	Proaktivno – iniciativno 	
Prisilno učenje	Spontano, transformacijsko iztkustveno učenje	
Adrenalinski človek	Uravnotežen človek (Trstenjak)	

To seveda niso vse lastnosti. Nekateri menijo, da je duhovno zdravljenje naših emocionalnih in miselnih vzorcev in teles naša glavna naloga. V sebi zdravimo neravnovesja dualnega sveta in vstopamo v novo dobo in celostno duhovno prebujanje. Obdobje od junija 2004 do decemb ra 2012 naj bi bil po nekaterih spiritualnih učenjih sveta čas tako imenovanega »maratona prosvetljenja«. Človešt-vo se prebija skozi ozaveščanja oziroma spoznanja temeljnih duhov nih zakonov. Creme (2003)  v intervjuju pokaže, da bolezen radi reduciramo na monokavzal no razumevanje kot je neuravnotežen pretok energije, karmični zapisi. Zlasti spiritualisti radi pišejo o odtujevanju od narave in o zdravljenju s svetlobo in z zvokom.  Ključni pojmi zdarvja z duhovednih vidikov  so blagostanje, ravnotežje pretoka, čistost z razstrupljanjem, optimaliza cija sposobnosti, biti takšen se, ljubiti sebe in druge. Skorajda ni mogoče razmišljati o zdravju v najširšem pomenu, ne da bi zadeli na enega od navedenih izrazov. Vse to pa odpira najprej etične vidike dobrega in zlega (duha). Sistem čaker in drevo življenja sta najstarejša duhoved na pristopa, ki ju srečamo pri zdravilcih in terapevtih kot so Hayeva, Pretner; Myssova. 
   
3. Vprašanje iskrenosti in zlaganosti

Obstaja tudi etični vidik zdravja. Iskrenost je ena izmed vrlin, ki predpostavlja preprostost. Bodite preprosti kakor otroci pravi  Jezus, ki kot iskren človek nenehno biča farizejsko hinavščino. Biti iskren in pošten do sebe pomeni, da se zavedamo naših lastnih in pristnih namenov, namer, želja, misli in občutkov, raznih predsodkov, prepričanj, navezanosti ter vsega, kar se v notranjosti dogaja. Z vztrajnostjo iskrenega in poštenega ravnanja do sebe, se bo povečala in izostrila zavestnost ter občutljivost do prej omenjenih psiholoških značilnosti. Zlasti ponos je blizu (intelektualnega) napuha, ki prekinja pota k avtentičnim, pristnim in iskrenim ljudem. Proces rasti in dozorevanja, kadar človeku zmanjka duhovnega ali psihološ kega poguma, da bi takšen vitalen in zdrav proces tudi nadaljeval. V trenutku, ko vam zmanj ka takšnega poguma, začnete ustvarjati vedenjsko značilnost hinavščino, zato, da bi se zašči tili in obvarovali pred morebitnimi dejanskimi in potencialnimi značilnostmi v sebi, ki se jih bojite ali nočete videti in jih kot take tudi sprejeti. Biti iskren prav tako pomeni, da se zaveda te ne le vseh pristnih značilnosti v sebi, temveč tudi samega morebitnega hinavskega vedenja ali hinavščine. To pomeni, da se zavedate vse svoje "grozote" v sebi ter hkrati tudi namena, da bi to skrili, odstranili ali potlačili. Pomeni, da se zavedate na primer zavisti ter nevoščljivosti, obenem pa tudi namena, da bi to skrili ali potlačili. Etiketiranje in opravljanje drugih s pseudonimi se nekaterim zdijo nedolžne, kratkočasne socialne igrice. Ne zavedajo se svojih projekcij pa tudi ne meja svoboščin in ne psihičnega nasilja, ki ga s tem generirajo. Pasivno sodelovanje navzočih poslušalcev je tako neproduktivno kot je bilo sodelovanje nekadilcev s kadilci pred kadilskim zakonom.  

Človek je ambivalentno bitje kot mejno bitje, ki hodi po meji brezmejnega. Starogrški  preob rati (periagoge) od videza k biti še niso krščansko spreobrnenje.  Človek je samemu sebi tujec, če ne najde mere svoje končnosti. Filozofija se do vere vede kot nevtralni skepticizem, brani se pred njo z gotovostjo vase. Ne tvega Kierkegaardovega protislovja med neskončno notranjo strastjo in objektivno negotovostjo. Ateisti mislijo, da na konservativni strani ni nič novega. 

Samozaslepljene z 'brunom v očesu' v smislu samoprevare (self-depiction) poznamo že iz antičnega obdobja npr. po znanem primeru kralja Ojdipa. Vprašanje je, kdo je odgovoren oz. kriv za generiranje slabovidnosti, slepote in samozaslepljenosti. Kriterij dobre vidnosti se izmika danes zaradi netransparentne transparentnosti še bolj kot v antiki, zato se je treba za njeno uveljavitev zavzemati vedno znova z enakimi in drugačnimi sredstvi. Običajno bi morali pacienti šele začeti razlikovati med eksistencialno in nevrotično krivdo. Opozarjamo, da izbira nekaterih ciljev in sredstev, ki so dolgoročno napačni in škodljivi, pogojuje samozaslepljevanje. Med nje sodijo lustracija, politizacija z ideologizacijo, poskus totalne poprave krivic, slepo maščevanje itn. 

Iskrenost gotovo ne izhaja iz skrupuloznosti in malicioznosti, ima pa nekaj skupnega z  velikodušnostjo. Po Davidsonovi  definiciji velikodušnosti »poiščemo dobršno mero racional-nosti pri tistih, za katere verjamemo, da razumejo to, kar govorijo in delajo, kajti, če v tem ne uspe mo, ne moremo identificirati vsebine njihovih besed  in misli. Ravnanja drugih se nam zdijo racionalna, kadar smo prepričani, da so naša ravnanja O.K. Te norme vključujejo nor- me logične konsistence, ravnanja v skladu z bistvenimi ali temeljnimi interesi akterja, in sprejetje pogledov, ki so razumni v luči empiričnih dokazov. (Davidson, 1985) 

Tudi danes lahko govorimo o žrtvah bede filozofije kot odgovoru na filozofije bede. Pot do iskrenosti vodi prek spraševanja vesti in naših občutij. Kdaj se npr. iskreno predajamo? Na splošno lahko odgovorimo s tezo o celovitosti in enotnosti. V krščanstvu poznamo pojav kenoze, v umetnosti pa pojav katarze in v osebnem vodenju karizme.  Odtod izhajajo vpra- šanja 1. ali sem se dal izprazniti, da se dam napolniti z novim, 2. ali sem se očistil tragičnih zmot (doživel grozo in sočutje), 3. ali sem po vsem tem skladna celota, ki delujem preprič ljivo in iskreno. Če je premalo dojemanja iz t. i. čistega srca in čistega duha, tudi ni odprtosti za občudovanje, zahvalo, slavljenje. 

Kopamo se v morju laži, sprenevedanj, polresnic in praznih besed, ki so slamoreznica. Verja- memo, da bi bil svet lepši, če bi bili ljudje vedno iskreni in ne le na pogrebih ali opiti z alkoho lom. S psihosintetičnega vidika je jasno, da nismo vedno to, kar smo, ker prevladujejo v nas različne podosebnosti, kadar ne izhajamo iz svojega sebstva oz. središča. Jasno je, da se v družbi nekaterih ljudi vedemo izumetničeno in neiskreno. Nehote se jim prilagajamo, da bi jim bili všeč. Bi bili toliko pogumni, da bi jim pokazali,kaj čutimo in čustvujemo? Seveda, bojimo se zavrnitve.

Vsi ljudje si želimo zaupnih in ljubečih odnosov, v katerih bomo lahko iskreni drug z drugim. Od kod potem izvira potreba po pretvarjanju? Morda je odgovor v tem, da smo se tako socia-lizirali in je to ostanek totalitarnega obdobja. Pretvarjanje je bilo v otroštvu za marsikoga izmed nas edini način, da smo psihično preživeli. Če so nas v otroštvu pogosto grajali, zasme hovali, kritizirali in nam na druge načine jemali pogum, smo se naučili, da ni varno izražati tistega, kar dejansko čutimo in mislimo. Če so naš strah pospremili z besedami: "Saj se nimaš česa bati!" ali pa so strogo kaznovali izbruh jeze, smo lahko podvomili v pravilnost svojih čustev. Naučili smo se, da svojih čustev ni varno izražati in da se je bolj varno pretvarjati, kot pa iskreno sporočati, kar doživljamo. Pretvarjanje je manever, s katerim skušamo prikriti svoje dejansko stanje pred drugimi. Skrijemo se za podobo, ki v resnici ni naša, za mišljenje, ki ne izraža naše resnične izkušnje, in za vedenje, ki ni pravi izraz tega, kako doživljamo svet in ljudi v njem. 

Ne  vemo, da se tedaj, ko se pretvarjamo, tudi odmikamo od svojega resničnega doživljanja, od svojih pravih občutkov, čustev in misli. Ker smo odvisni od odziva drugih, nas seveda bolj zanima, kako bodo drugi reagirali na naše vedenje, kot pa, kaj se dejansko dogaja v nas sa-mih. Na ta način zanikamo pomen svoje lastne izkušnje, posledica tega pa je postopna izguba občutka zase in za svoje resnične potrebe. Če svojo pozornost preveč usmerjamo v to, kaj menijo drugi o nas, zanemarimo posluh za svoje duševno počutje. Večina ne ve, kje je zdrava meja med ukvarjanjem z drugimi in s samim seboj. Avtentičnega reagiranja se nismo učili, vendar pa so ga nekateri kljub pritiskom uveljavili. 

Napravimo tri korake. Prvi korak k ozdravitvi je, da se zavestno odločimo za iskrenost. Če-prav se v življenju ne moremo odločati o tem, kako se bomo počutili v odnosu z nekom, da bomo na primer čutili ljubezen in zaupanje, pa je to, kako se bomo vedli v tem odnosu, pov-sem odvisno od nas samih. Iskrenost je namreč oblika vedenja in se zanjo lahko zavestno odločimo. Včasih se nam lahko zdi, da bomo lažje rešili konflikt, če se malo zlažemo. Vendar pa, če namesto pri laži, vztrajamo pri resnici in se spopademo s posledicami, bomo odkrili, da vsakokrat postanemo močnejši in stabilnejši. 

Drugi korak je, da postanemo namesto na reakcije drugih, bolj pozorni na to, kar se v stiku z ljudmi dogaja v nas samih. Naša čustva in misli naj nam postanejo dragocena informacija, ki nas obvešča o našem stanju. Tako se bomo postopoma naučili bolje razpoznavati, kaj se z nami dogaja, naši odzivi pa bodo dobili temelj za večjo pristnost. Iskrenost je namreč kot dvorezen meč. Ne eni strani nam omogoča, da pridemo v večji stik s svojo realnostjo, na drugi pa nas bolj pristno poveže z drugimi. Pri tem odnos ni nujno vedno prijeten, je pa pristen in ob tem vsaj vemo, kje smo. 

Tretji korak je, da sprejmemo dejstvo, da vsak človek sam odloča o tem, kako se bo odzval. Ob tem spoznanju se bomo počutili bolj svobodni pri sporočanju tega, kar čutimo in kar si mislimo. Večinoma so pomanjkanje zaupanja vase in posledično negativna pričakovanja tista, ki nam dopovedujejo, da ne bomo prenesli reakcije drugega na tisto, kar smo mu sporočili. Človekovi odzivi so odvisni od mnogih dejavnikov, vsi pa so osebni in imajo ponavadi z nami opraviti manj, kot se nam sprva zdi. Ves čas imejmo v zavesti, da za svoje vedenje odgovar-jamo mi, vedenje drugih v odnosu pa je njihova in ne naša odgovornost. Iskrenost je kot luč, ki nam omogoča, da sebe in druge vidimo v bolj pravi podobi. Omogoča nam, da imamo ob sebi ljudi, ki so z nami zaradi nas samih, ne pa zaradi naše 'umetne' ljubeznivosti.

Ko nam kdo odkrito pove nekaj o nas, kar nas prizadene, ne reagirajmo takoj. Nekdo je zmogel toliko moči in poguma, da nam je iskreno povedal, kako vas doživlja in najbrž mu ni bilo lahko. Če reagirate z jezo ali z izgovarjanjem, mu s tem sporočate, naj vam v prihodnje ne pove resnice. Če pa si vzamete čas za razmislek, si pridobite možnost, da reagirate na sporočilo in ne na prinašalca. In če takšno sporočilo vzamete resno, bodo ljudje okoli vas vedeli, da cenite resnico, pa čeprav je boleča za vas.

Razlika med grobo resnicoljubnostjo in prijateljsko iskrenostjo je torej v tem, da naslovniku sporočila predstavimo v situaciji, da tako laže razume, zakaj je tako, obenem pa mu pomaga mo z alternativo, rešitvijo. Korporativna iskrenost v tem smislu je sposobnost povedati dejstva brez zadržkov, vendar biti dovolj človeški, da znamo predstaviti, zakaj je do situacije prišlo. 
Poznamo tudi navidezno prijaznost. Slovenski pregovor 'na jeziku med, v srcu led' kaže, da pomeni navidezna prijaznost že neiskrenost. Iskren prijatelj, ki mu ne morem zaupati, ni nič boljši od tistega, ki je ne verodostojen in neiskren. Oba namreč pričakujeta, da bom vedno razumevajoč jaz. 

Blagovna znamka, ki našega zaupanja ne upraviči, ne more biti uspešna, pa čeprav je pri iskanju opravičil iskrena. Odgovornost je včasih bolj pomemben del verodostojnosti blaga kot iskrenost. Zamolčevanje nekaterih podrobnosti ni nujno zlo. Tako kot naši starši marsičesa ne vedo o nas, pa smo v njihovih očeh še vedno vredni zaupanja, si lahko tudi blagovna znamka privošči zamolčati “umazane” podrobnosti. Ko pa firmi uporabniki izstavijo račun, mora podjetje sprejeti odgovornost tudi za zamolčano.

Iskrenost je povezana z resnicoljubnostjo, odgovornostjo, odkkritosrčnostjo, zaupljivostjo  in verodostojnostjo, ne da bi bila istovetnsa z vsako izmed njih ali z vsemi skupaj. V medseboj nih stikih je najpomembnejša iskrenost, v razmerjih znotraj ustanove pa ni. Pri blagovni znamki je prej ko ne verodostojnost in ne iskrenost odločilnega pomena.  Iskrenost pogosto povezujemo s prijateljstvom, kar lahko v nekaterih situacijah slabo vpliva na identiteto blagovne znamke. Poenostavljanje, da smo zdaj vsi frendi in lahko zaradi tega ukinemo distanco, ni vedno dobra poteza. Kako začnemo, kako naj udejanjamo iskrenost? Kaj pomeni pogovarjati se 'od srca k srcu'? To pomeni, da se boste izrazili takšni kot ste, da boste komunicirali iz središča - svojega središča – sebstva. To spreminja nas in okolje. Srce se rado naveže, zato nenavezanost v naši kulturi ni takšen cilj kot v budistični. Pa vendar se vprašaj mo, kaj je nenavezanost. "Če ste iskreni do sebe, ste iskreni do Gospoda."  Nenavezanost pomeni, da energijo uporablja sebstvo.  »Nenavezanost je proces, pri katerem se človek preneha istovetiti s telesom (materialnim vidikom), z umom (miselnim vidikom), in duhom (energijskim ali vidikom moči). Tako spozna in postane svoj resnični Jaz. Katerokoli dejanje, ki ga naredite, naj bo v skladu s temi tremi načeli: poštenostjo uma, iskrenostjo duha in ne navezanostjo. Katero koli dejanje, izvršeno z nepoštenostjo uma, neiskrenostjo duha in z navezanostjo, je uničujoče." 

Danes trpimo zaradi kroničnega pomanjkanja iskrene ljubezni 'dajanja sebe'. Zato je pa toliko več sentimentalne ljubezni v filmih, romanih, dramskih in TV zgodbah. Namesto da bi spreje mali in imeli radi drug drugega, se bojimo drug drugega, še najbolj pa se bojimo svojega notranjega kritika. Bojimo se, da ne bomo sprejeti, da ne bomo dovolj zaslužili, da bomo izpadli smešni in drugačni od naših `prijateljev' in znancev, bojimo se povedati resnico in celo slišati resnico, itd. to ima tudi obratne učinke, da iz strahu pred neiskrenostjo ne rečemo ničesar. Bergson opozarja, da je treba delovati v smislu življenjskega poleta, iz globljega jaza, iz njegovega trajanja iz preteklosti prek sedanjosti v prihodnost. Operatio sequitur esse – delovanje sledi biti. Pa  se tolikokrat vprašu emo, kako. Tu je odgovor. Površen ne bo deloval temeljito, pa naj to še tako obljublja, nespoštljivi ni spoštljiv. Zato tudi pravimo, da je sreča navada. Beseda, ki ni prišla iz srca, ne bo šla do njega. Če ni prišla iz globin, teh tudi ne doseže.

Poskusimo meditacijo na temo iskrenosti. Obstaja enostaven način, kako ostati v srcu. Pred-stavljajmo si, da smo razpeli mrežo, v kateri smo ujeli ves svet. V njej dajemo veselje vsem in ga od vseh sprejemamo. Ko smo igrivi, smo v flowu ali v transu. Srce je radost, je veselje, je iskrenje. Ko se nekdo igra v večnosti, je to Bog.  Iskreni smo, ko se počutimo kot otrok, ki je naša duša, naše srce in naše svetišče. 

Med najbolj iskrenimi  voditelji je bil Ghandi, ki mu je šlo le za resnico. Problem razlikovanja iskrenosti in neiskrenosti je v nas. Če tudi iskrenemu prijatelju ne moremo zaupati, ga izenači- mo z neiskrenim. Če je le katerikoli stik boljši kot nobeden, nimamo jasnih želja. Iskrenost človeka je skromnost srca in bogastvo duha, je smisel življenja in moč človeške miselnosti, je sreča, ki jo moč deliti in se veseliti sreče drugih...Na žalost smo v manjšini, ki se tega zavedamo.

Iskrenost povezujemo s poštenostjo, skromnostjo, bogastvom duševnih zakladov.  Iskrenost je povezana s polno odgovornostjo do sebe in do drugih. Hinavščina in skrivanje nosita  maske. Iskrenost vključuje soočanje z vsem, kar nas bega. Če nas nekaj razjezi, ta dogodek kaže na predsodke, strahove, dvome, ki jih  nosimo v sebi. Pomeni, da svoje napake projiciramo v drugega. Če se tega zavedamo kot obrambnega mehanizma, začnemo izbirati reakcije na drug način.  

Včasih je iskrenost že v tem, da začneš opisovati svoje čustveno stanje, ki se ti ne zdi popol-noma v redu, nasprotno, zdi se ti zmedeno in ga skušaš urediti. Veš, da si trčil na lastne meje, veš, da bi želel česa več in bolje, vendar še iščeš poti. Iskrenost se ti ne zdi samo lepa čednost. Resnica včasih ni najlepša, je pa dobra, da se to kar imaš začne razvijat v pravo smer, na višje stopnje. In zaupanje vase je še kako potrebno. Zdi se ti, da prvič o sebi govoriš na tak način in si očaran, da si našel v sebi globlji vir, iz katerega bi želel nenehno črpati. Bojiš se, da to ne bi bilo zadnjič.  V vlogi luzerja izbiraš med Scilo izgube lepih iluzij in Caribdo izgube dejanske preprečitve napredka v razumevanju izberem manjše zlo. Primer disidentov kaže, da težnja, po kateri naj bi vse prav izgledalo, ni usklajena z iskrenostjo, ki jo rabi duša.  Trajajoči elan vital ni nujno povezan z zdravjem in te zveze pri prodiranju v globine jaza Bergson tudi ni iskal. Vprašanje je, ali nam preventivno kaj koristi, če vemo, s katerimi negativnimi odnosi kvarimo te ali druge notranje organe. Kurativno pa se gotovo lahko vprašamo, ali nam je bilo treba reševati življenjske probleme in konflikte na tak način.     

4. O vzorcih in načinih zdravljenja bolezni
4.1. Hayine in Myssine diagnoze in prognoze

Navedimo še nekaj Hayevih afirmacij za ljubezen do sebe:
- Svet je varen in prijazen. Varuje me božanska ljubezen. Vedno sem  varen in pomirjen z življenjem. Sem eno z vsem življenjem.
- Miren sem tu, kjer sem. Sprejemam svoje dobro, saj vem, da bodo vse moje potrebe in želje izpolnjene.
- Zaupam, da je življenje na moji strani. Svobodno in radostno se izražam.
- Voljan sem odpustiti preteklost. Varno je, da presežem omejitve svojih staršev.
- Želim odrasti in prevzeti odgovornost za svoje življenje. Odpuščam drugim in si ustvarjam tako življenje, kakršno si želim.
- Priznavam in sprejemam, da sem stvarnik svojega sveta. Odločam se, da bom užival v življenju.
- Prehranjujem se z zdravo telesno in duhovno hrano.
- Sprejemam božansko vodstvo. Zaupam svojemu višjemu jazu. Ljubeče poslušam svoj notranji glas.
- Priznavam svoje intuitivne sposobnosti. Izjemen sem.
- Zlahka in lagodno se osvobajam vsega, česar v življenju ne potrebujem več.
- Uravnotežam svoje življenje z ljubeznijo do sebe. Živim v sedanjem trenutku in se ljubim takega, kot sem. Rad imam sebe in svojo spolnost.
- Ljubeče si odpuščam. Zadovoljen sem in svoboden. Ljubim se in se odobravam. Življenje me ljubi in podpira.
- Osvobajam se vsega, kar ne nastaja iz ljubezni. Imam dovolj časa in prostora za vse, kar želim delati.
- Dovoljujem umu, da se pomiri in sprosti. V vsakem trenutku me obdajajo in prežemajo jasnost, mir in harmonija. Vse je dobro.
- Ustvarjam novo, varno prihodnost. Odločam se na temeljih načel resnice.

Hayeva (1994b) v  knjigi `Življenje je tvoje' daje tabelo med našimi dejanji in prizadetimi oz. obolelimi organi telesa. Pokaže na možne vzroke in na nove miselne vzorce, ki pomagajo ozdraviti bolezen. Te vzorce formulira v obliki afirmacij. Če  jih večkrat na dan počasi in z občutkom preberemo, delujejo zdravilno. Tak spisek si lahko vsak sam še priredi glede na lastne potrebe na osnovi njenih predlog.

Hayeva (2004a, 2004b) imenuje svoje proučevanje bolezni 'znanost uma'. Do prepričanja, da zmorem, ne vodi le mehansko, ampak smiselno ponavljanje afirmacij, ki si jih priredimo glede na to, kako verjamemo. Ponavljamo jih z različnih zornih kotov: jaz, ti in on tako pravi. Ti praviš, da sem zelo uspešna oseba in on(a) pravi, da sem zelo uspešna oseba. Nezaupanje vase je posledica nevere, da bomo poskrbeli zase in rešili problem.    

Če se nam zdijo te afirmacije preproste in naivne, potrebujemo bolj zapletene in bolj čudežne ugotovitve. Šele sčasoma lahko spoznavamo njeno izjemno vrednost za čiščenje naših misli.  Napačne misli so globok vzrok mnogih bolezni, ki se skrivajo današnji medicinski pomoči. Zdravniki zdravijo simptome a vzroki ostajajo. Toda miselne vzorce lahko spremenimo in s tem lahko pozdravimo skoraj vse bolezni.

Filozofija Hayeve (2004a) je naslednja: 
- Vsaka oseba je stoodstotno odgovorna za vse, kar doživi. 
- Vsaka misel ustvarja našo prihodnost. 
- Točka moči je vedno v sedanjem trenutku. 
- Vsako osebo muči občutek krivde in sovraštvo do same sebe. 
- Prepričanje »Nisem dovolj dober« se da preokviriti. 
- Najbolj škodljivi vzorci so zamerljivost, kriticizem in občutek krivde. 
- Če se rešimo zamere, lahko ozdravimo celo raka. 
- Ko se resnično ljubimo, v našem življenju vse teče. 
- Pustiti moramo preteklost in odpustiti vsem. 
- Biti moramo voljni začeti ljubiti sebe. 
- Odobravanje in sprejemanje sebe je ključ do pozitivnih sprememb. 

Idejo, da smo za bolezni sami krivi in odgovorni Louise Hay (1994a, 1994b, 1999) vztrajno zagovarja, čeprav je vezana le na lastno napačno aktivnost oz. pasivnost, ne pa tudi na dednost in socialno okolje. Ves njen napor je usmerjen na preusmerjanje misli. Da spreje-mamo le to, kar dajemo, je znano že od antike dalje. Socialno okolje nas podpira bodisi v dobrem ali v slabem podobno kot nezavedno. Naš miselni svet sami izbiramo in ga spremin jamo. Če se hočemo osvoboditi preteklosti, moramo biti voljni odpuščati. Bolezni nastajajo tudi zaradi neodpuščanja. Težave nastopijo z našimi predsodki, zaradi katerih odpoveduje moje telo, moja razmerja z drugimi ljudmi, moja denarna plat, moje življenje ne deluje itd. S pozitivnimi miselnimi vzorci lahko predsodke odpravimo in jih nadomestimo s pozitivno energijo, ki nas podpira, varuje, vodi in zdravi. V knjigi je opisanih veliko število mentalnih vaj, ki ti pomagajo odpreti se pozitivnim energijam. Skratka z vztrajnim ponavlja-njem je mogoče nadomestiti samouničujoče vzorce z zdravimi. Potrebno se je prenehati obsojati in biti prijazen in hvaležen do sebe. Glejte se v ogledalo. Biti cel pomeni komunicirati z vsemi ljubeznivo. 

Hayeva meditacija je: »V neskončnosti življenja, kjer bivam, je vse popolno in dovršeno. Eno sem s Silo, ki me je ustvarila. Vse kar potrebujem, da bi uspel, je v meni. Dovolim, da formula uspeha teče skozme in se udejanji v mojem svetu. Kamorkoli me življenje privede, povsod bom uspel. Učim se iz vsake izkušnje. Potujem od uspeha do uspeha, od zmage do zmage. Pot me vodi k vedno večjim uspehom. V mojem svetu je vse dobro.« Veliko se govori o osebni moči. Toda, kako čutimo svojo osebno moč? Hayeva (1994a) sugerira: čutite moč svojega vdiha sprejemanja in izdiha strahov, čutite moč svojega glasu, čutite moč svoje ljubezni in svojega odpuščanja sebi in drugim. 

Myss (2008) upošteva tri ravni kot so: plemenska, osebna in nadosebna. Postopno prehajamo od ene ravni do druge. Najprej pomislimo, katere bolezni so se že pojavljale v našem rodu. Potem se vprašamo, kaj smo sami zagrešili in kako bi to popravili. S tem vprašanjem se v največji meri ukvarja Hayeva. Myss (2008) pa izhaja iz naslednjih petih mitov: 
 moje življenje določa moja rana,
2. biti zdrav pomeni biti sam
 čutiti bolečino pomeni, da te uničuje
 negativnost je vzrok vseh bolezni
 resnična sprememba je nemogoča.

Prvi mit je determinističen, ker izključuje vsakega, ki bi lahko pomagal. Veliko število ločitev kaže, da ločenci verjamejo, da bolezen nastane v slabem partnerstvu, ki ga je najbolje elimi-nirati, ker po Jamesu in new age-u vsak sam najbolje ve, kaj je najbolje in najbolj zdravo zanj. Isto velja za njegov ljubezen do sebe in njegovo srečo.  Beg pred bolečino je bil znan že v antiki kot težnja po iskanju užitka. V postmoderni pa je užitek celo zapovedan. Hedonizem se je v kapitalizmu razmahnil bolj kot kdajkoli prej. Četrti mit utrjuje ravno Hayeva. Ni vse, kar je dvomeče in kritično tudi negativno in celo negativistično. Po eni strani govorimo o dokaza ni uspešnosti pozitivne drže. Nevropeptidi so namreč, poenostavljeno definirano, v telesu materializirana čustva, zato ni vseeno, kakšna je njihova kakovost. Če so negativna, nevropep tidi poškodujejo celice in s tem zmanjšajo našo imunost pred boleznimi. V zadnjem času se razvija imunologija, ki razlaga pogoje zmanjšanja in povečevanja odpornosti za bolezni.  Po drugi strani pa prav odpor zoper občutenje presije pozitivnega,  poraja zlo in nasilje. Duša namreč ne more razrešiti svojih porodnih težav pri prebujanju, če ji posvetna oblast nenehno dopoveduje, kaj je prav in kaj ni. Prepovedi, ki prihajajo od staršev, oblasti in družbe posamez nik interiorizira in prelaga na organe (npr. prepovedana čustva na jetrih). Svet, ki hoče biti harmoničen za vsako ceno, je totalitaren. V današnjem svetu se kar naprej dogajajo nesporazu mi med notranjimi in zunanjimi glasovi, težnjami in obrazci, med zunanjim in notranjim redom. Zato je tudi zdravje moneta s spremenljivo, pogosto inflacijsko vrednostjo. Poznamo tudi peti mit v smislu špekulacij o zlati dobi, dobi vodnarja, o tem, kaj je radikalno drugo. Myss utrjuje verovanje v resnično spremembo na osnovi verovanja.     

Meni, da je najpomembnejša kreativnost v procesu zdravljenja. Kreativnost je resnični premik v pravo smer. Ljudje smo ustvarjeni tako, kot da bi imeli dve možnosti: ali prisluhnemo svoje- mu jedru in ga kreativno izražamo ali pa poskušamo uganiti, kaj drugi hočejo od nas, in jim to izpolniti. Zlasti otroci alkoholikov so vrhunski mojstri v ugibanju misli: otrok, ki čaka, ali bo oče prišel domov trezen ali pijan, saj je od tega odvisno, kako bo potekal dan, lahko že iz teze korakov, škripanja vrat, nians v glasu in pogleda v očeh ugane, kdaj je v nevarnosti. Tisti hip avtomatsko izključi izražanje sebe, saj je že tolikokrat izkusil, da očeta razdraži prav vse... Izključi tudi svoje misli, saj je prepričan, da lahko že misli vznemirijo očeta, in otrpne, popol- noma prazen in nesposoben za vse, razen za "prisluškovanje" željam napadalca. Tudi odras-lim otrokom alkoholikov, odvisnim od odnosov, se zgodi, da se 'preklopijo' v popolno otrplost, imajo prazno glavo in so povsem nesposobni izraziti se, kadar so soočeni z napadalno avtoriteto.

Kreativen je lahko samo človek, ki je v stiku s samim seboj, s svojim jedrom, svojimi željami ter motivi in ki igrivo uživa ob tem, ko jih poskusa uresničiti. Za spodbujanje kreativnosti uporabljamo zelo različne tehnike: pisanje pravljic, delo z glino, slikanje in risanje, ples in podobno. Prepričana sem, da lahko vsak človek najde nekaj zase, način izražanja kreativnosti, ki mu je blizu. Miller (2005) analizira celovito zdravljenje. So številni centri celovitega učenja, ki se ukvarjajo tudi s celovitim zdravljenjem.   

Myss je odkrila neverjetno stopnjo ujemanja simbolov čaker z drevesom življenja in simboli krščanskih zakramentov. Najprej se spomnimo plemenskih izvorov bolezni in šele kasneje nadsebnih in nadosebnih.  Po preteklosti brskajmo le, če se iz nje kaj naučimo v smislu izvora in odprave motečega vzorca.   

Myss je napravila izobraževalni program za področje človekove zavesti, duhovnosti in misticizma, zdravja energetske medicine  in intuicije zdravja. Njeno geslo je ustvarjanje zdravja s pomočjo načel obrazcev in alternativnih metod.  Napisala je tudi knjigo anatomija duha, ki je prevedena v 18 jezikov.  Ranologija proučuje navezanost pacienta na obrazce, ki mu povzročajo bolezen namesto stanja zdravja. Na osnovi zdravljenja je Myss izdelala jezik simbolov, mitov in arhetipov. Na ta način je dobila dostop do individualnih svetih dogovorov.  Z 12   arhetipskimi vzorci.    

Myss (2008) nam želi ponuditi drugačen pogled na zdravje. Izkušnje pri zdravljenju klientov so jo prepričale, da se ljudje pogosto ne pozdravimo zato, ker verjamemo vsaj v enega od petih mitov o zdravljenju in govorimo jezik 'ranologije'. Razkriva resnične razloge, zakaj ljudje fizično in duhovno zbolimo, zakaj se oklepamo življenja polnega bolečin, razočaranj in raznih odvisnosti. Pogosto napačno uporabimo bolezen, da z njo vnesemo smisel v svoje življenje. Kot drugi svetovalci tudi Myss poudarja pomen pozitivnega odnosa do zdravja. Izvemo, kako se otresti vsesplošnega prepričanja, da je neka bolezen neozdravljiva ali da je za zdravljenje potrebno veliko časa. Če smo pozorni, opazimo, da razlaga zdravljenje po učni shemi B. McCarthyjeve 4Mat. 

Myss razlaga, zakaj od svoje družine, sodelavcev in prijateljev pogosto ne dobimo podpore, ki bi nam olajšala uvajanje sprememb, ki jih za zdravljenje resnično potrebujemo. Ta vpliv ime- nuje plemenska moč. Pokaže, kako se lahko premaknemo od te moči v svojo individualno moč in prek nje pridemo do veščine simbolnega uvida. Simbolni uvid razkrije, kam smo resnično vložili svojo osebno energijo. Pogosta napaka je, da vlagamo energijo v odnose, ki ne delujejo in je nimamo za lastno zdravljenje. Šele sčasoma zagledamo smisel življenjskih preizkušenj ter ugotovimo, kako se vse to skupaj združuje v našem zdravju. 

Myss je  odkrila vzporednice med krščanskimi zakramenti, čakrami in drevesom življenja ter jih uspešno vključila v svoje delo. Različne kulture so, vsaka na svoj način, prepoznale in potrdile sedem stopenj duhovnega razvoja človeka.

                Preglednica  sedmih čaker, zakramentov in delov drevesa življenja 

Ime čakre	Krščanski pomen
	Element sveta	Drevo življenja	
1.Muladhara ali Korenska čakra	 krst	   Zemlja	 Malkut 
	
2. Swadisthana ali sakralna čakra	 Sveto obhajilo	   Voda 	  Jesod 	
3. Nabhi ali čakra sončnega pleteža	 birma	   Ogenj
	 Hod in Necač	
4. Anahata ali srčna čakra	 Poroka
	    Zrak 	 Tifaret  	
5. Vishudda – grlena čakra	 Spoved
	  Eter, zvok	Geburah	
6. Agnya ali čelna čakra – tretje oko	 Posvečenje
	   Svetloba 	Česed ali gedulah	
7. Sahasrara ali kronska čakra	 Poslednje maziljenje
 	     Duh  	  Keter - krona	

4.2. Drugi avtorji 

Pretner (2007) meni, da po navedenih čakrah lahko opravimo osebni test. Ko meditiramo nanje, najprej ugotovimo vse ovire, ki nam blokirajo svoboden pretok energije. Te nam v prvi čakri, ki nam preprečujejo, da bi bili vsi eno. Druga  čakra pomeni odnos do drugih in do lastne spolnosti. Marsikdaj ne gremo do konca. Tretja čakra ali nadzorujem svoja čustva. Se  spoštujem? Nek vpliv bi najraje izključili, ker ga ne znamo predelati. Stališča vplivajo na delovanje čaker. Te pa vplivajo medsebojno. Tako tretja čakra samopodoba vpliva na drugo čakro odnosov z zunanjim svetom in tudi 1. Družina, narod, enakost vseh. V prvi čakri dobi mo občutek varnosti ali nevarnosti sveta. Ni slučaj, da je danes človek pogosto prizadet prav pri koreninah in da njihov pomen najkasneje spozna. Duhovna moč tretje čakre je v samospoš tovanju, samozaupanju. Četrta čakra nas navaja k vprašanju, ali imam pogum slediti čustve nim potrebam? Ali odpuščam sebi in drugim? Pri peti čakri z modro barvo se vpraša mo, ali sledimo božanskemu načrtu. Ali priznamo svoje napake, ali s čim odlašamo? Šesta čakra pomeni odprtost do resnice. Želimo jasno videti, ali zagovarjamo neresnična stališča, ali imamo bruno v očesu (prošnja za jasno videnje). Kakšnih sprememb si želimo in kaj nas moti, da jih ne uresničimo? Sedma čakra nas usmerja v sedanji trenutek, da verujem v Boga. Katere izkušnje mi preprečujejo, da bi zaupal življenju in zaradi katerih se (morda) bojim prihodno sti? Pri senzibilizaciji sedanjega trenutka so nevarne le posesivne želje. 

Pretner (2007) predlaga za uravnoteženje duha tehniko dihanja. Kadar si nekaj iskreno želi-mo, se odpremo dotoku energij, na katere se želja nanaša. Ko zavest razširimo, smo najbližje Bogu in viru informacij. Afirmacije delujejo kot avtosugestije.

De Angelis (2004) definira samozavest kot zaupanje vase (v svoje sposobnosti), da lahko napravimo vse, kar želimo in da dobimo zaželeno. Izhaja iz vedenja in pripravljenosti, da bomo storili nekaj, če se bomo za to odločili. Če se odločimo za premagovanje zasvojenosti, to storimo. Čim dlje čakamo na odločitev, manj samozavestni smo. Spremenimo negativno prepričanje, da se bomo dobro počutili, ko… v misel, dobro se počutimo, ker smo iskreni do sebe, smo izrazili svoja čustva, … nečesa se bomo lotili kljub strahovom.   Navidezne dobrine od tega,ker si ne zaupamo (de Angelis, 2004, 67). Samozavest ni isto kot napuh, megaloma-nija ali občutek manjvrednosti. De Angelis (ibidem) razlikuje med vedenjsko samozavestjo, ki jo definirala kot pogum, čustveno samozavestjo, ki je v zaupanju v obvladovanje čustvenega sveta in duhovna samozavest, da je Bog na naši strani. Vse te tri rabimo v procesu zdravljenja. Najprej  se moramo odločiti za določene postopke oz. korake. Kot opozarja Glasser vse drugo sledi. Gre še za doslednost pri iti do konca in za premagovanju ovir, ki vključuje tudi prošnje za pomoč.  2. točka je zahtevna v tem, da vemo, kako sooblikujemo odnose in izzovemo ust-rezne reakcije drugih ali svojih. Ozavestiti čustva namesto, da bi jih potlačili. Duhovna samo zavest je v občutku miru, ker smo na pravi poti. Iz vsega tega sledi, da so bolne in invalidne že naše reakcije, kar kasneje vpliva na najbolj občutljive telesne organe. Hayeva navaja celo tabelo, po kateri sklepamo, s katerimi reakcijami so prizadeli določene organe.     

Danes raje kot o samozavesti govorimo o vrstah samopodobe. Kot vemo je krhka samopo-doba dinamična. Lahko si jo izboljšujemo ali poslabšujemo. Visoka pozitivna samopodoba se povezuje z višjim avtoimunskim sistemom, navdušenjem, nenehnim samomotiviranjem za delo in z vsem potencialnim kapitalom za uspeh,  s funkcionalno pismenostjo itn. Individual-na osebnost je socialno ranljiva, vendar pa glede na stopnjo frustracijske tolerance lahko samopodobo izboljšuje ali poslabšuje. Za pozitivno samopodobo se je treba bojevati in jo čedalje znova potrjevati. 

Klanšček uporablja pri zdravljenju različne terapevtske tehnike. V krizni, stresni situaciji je treba ohranjati svoje središče (shiatsujev izraz), kar pomeni zavedati se, kaj se dejansko dogaja. Terapevt mora vedeti, kaj se dogaja z drugim, da ga zazna  po stresu in ga pomaga vrniti v normalno stanje. Seveda nekateri kot P. Solomon (2007) menijo, da povprečni niso sposobni obvladovati pogojev svojega zdravja in da le nadpovprečni t. i. meta-človek lahko s posebnimi vajami razvije vse svoje potenciale, ki sovpadajo s popolnim zdravjem. 

Wesselman & Kuykendall (2008) pokažeta šamanske metode zdravljenja, ki so primerljive tudi s Kristusovim načinom. Trdita, da se velikanska energetska mreža razteza prek kontinu-uma vesolij. Sočasnost je zanju trojni čas, ki se dogaja v enem trenutku, ker je medsebojno povezan s pomočjo matrice. Opisujeta šamansko-havajski način zdravljenja. Na aka polju šaman komunicira z vsemi bitji. Namesto šamana predvidevata kot zdravilca  Kristusa. Havaj ski izraz kahuna je povezan tudi z mojstrstvom molitve. Njuna teza je tudi, da je pomembnega le 20% medicinskega zdravljenja in kar 80% duhovnega zdravljenja. Le v stanju ljubezni se zdravimo. Antropološko je najpomembnejši odnos med telesom, dušo in duhom. Stalno vprašanje je, kako vzdrževati harmonični odnos med temi plastmi. 

Najboljša preventiva pred boleznimi je ljubeča družina (Gostečnik 2005). Če je le eden od obeh partnerjev obremenjen z negativizmi, ki izhajajo iz strahov, prenaša to na druge člane. Berne je ta proces imenoval zastrupljanje odraslega jaza. Zato je družinska terapija najboljša naložba za varno prihodnost. 

5. Sklep

V tem zapisu smo proučevali celostne pristope k zdravljenju. Ti niso le racionalno medicinski, ampak tudi alternativno intuitivni. Človek je psihosomatska celota. Zato so naše biografije obenem naše biologije. Kakršen zakodiran pojem oz. predstavo (in)determinirane svobode, kaj smemo in česa ne, tako se ta odslikava v našem telesu. Po determinističnem stališču bi bile vse dedne bolezni neizogibne, glede na koncept svobodne volje pa bi se načelno vseh lahko izognili. Kot vemo se vseh bolezni ni mogoče izogniti, vendar pa se nekaterim ni treba izpostavljati.
     
Izkušnje kažejo, da je še bolj pomembna kot skladnost posameznika z družbenimi oz. politič nimi težnjami, skladnost s samim seboj. Če posamezniku ne uspe premagati družbenih pritis kov ali razrešiti osnovnih konfliktov iz otroštva, sčasoma zboli. Rak se danes pogosto navaja kot preizkusno točko obračuna s svojim dosedanjim napačnim načinom življenja.    

Skrb je dvorezen pojem. Po eni strani je skrb izraz ljubezni do sebe in do drugega, po drugi strani pa zlasti prezgodnja zaskrbljenost kaže na nerešenost problemov in vodi v bolezen. Skrb za lastno telo je danes postala obsesija salutokracije, kulta zdravja in dobrega počutja za vsako ceno. Takšna zaskrbljenost je sredstvo za prekrivanje smrtnosti in končnosti in je nadaljevanje mita o večni mladosti in odlaganja staranja zaradi negativnega odnosa do njega.  
Posebej smo se ukvajali z izrazi iskrenosti, za katerega slišimo le ob jubilejih. Načelno ga zoperstavljamo zlaganosti življenja zahodnega človeka, političnih lažnih obljub, samo-zaslepljevanju in varanju drugega. Kot drugi pojmi je tudi iskrenost pluralen pojem, ki je povezan z osnovnimi vrednotami, resnico, interesi in motivi. 

Vsak dan nas zasipajo z novimi informacijami o vzdrževanju zdravja našega telesa. Odrasli v reviji Zdravje in drugod najdemo ustanove in poklicne profile, ki nam lahko pomagajo - psiho log, socialni delavec, radiestezist, maser, kiropraktik, akupunkturist, homeopat, bioenergetik, psihoterapevt, astrolog, skupina). Najdemo tudi pripomočke, s katerimi si lahko pomagamo (kristali, piramide, simbolni predmeti, majčke, simboli, naravni izvori zdravilnih energij, svetišča, kasete). Morda je bolje, če najprej spoznamo osnovna načela in si potem poiščemo ustrezne pripomočke, da se ne bi v množici »dobrih ponudb« izgubili.   

Če je Fromm videl problem zdravja posameznika v kontekstu zdrave družbe, ga pa mi iščemo v odnosu med naravnim in nadnaravnim v človeku. V različnih filozofijah je težišče tega, v čem je človek naravno in v čem nenaravno oz. protinaravno, metafizično sofisticirano bitje, drugje. Gre tudi za nejasne meje med obema stranema. Zato  je nesmiselno postavljati ozke dileme, ki izhajajo iz oscilacij med skrajnostmi. Očitno pa je, da so prevelika pričakovanja,  prepričanja, hipertekmovalnost in ponos so vir notranjih konfliktov, medtem ko previdnost, potrpežljivost, predanost, prijaznost in preprostost vodijo prek konflikta. 

Antropologija zdravja, bolezni in zdravljenja se razvija podobno kot vsaka druga antropolo-gija. Naravni ljudje npr. na Kavkazu naj bi bili najbolj zdravi. Po večini pristopov je prizade vanje za celovito osebnost zdravo. Homo duplex je za Nietzscheja bolna žival. Kot človek brez vesti že po definiciji ne more biti iskren. Totalitarizem ta pojav ubija.  Iskren je tisti, ki živi svobodo in zanjo odgovarja. Ki ve kaj hoče in se ne spreneveda. Iskrenost je to, kar ni hinavščina. Ki ni le na besedni ravni. Nekateri so tako iskreni, da si vzamejo življenje. Čim starejši smo, tem pomembneje je, kako zdravje razumemo in kako zanj skrbimo. Ugotavlja mo, da zdravje ni več naravna danost. Predvidevamo, da se bo zaradi staranja prebivalstva raziskovanje bolezni še intenziviralo in da bo šol alternativnega in duhovnega zdravljenja več.  

Literatura

- Brofman, M. (2006). Ozdravite lahko kadarkoli. Sistem zdravljenja telesa kot ogledala. Ljubljana, Ara.   
- Chang, S. (2003). Popolni sistem samozdravljenja. Taoistične notranje vaje. Ljubljana, Tangram.
- Creme, B. (2003). Intervju o zdravljenju. Share. http://www.share-international.net/slo/ publikacije/arhiv/ezoterika/bc_zdravljenje.htm.
- De Angelis, B. (2004). Samozavest. Kako si jo pridobiti in živeti z njo. Ljubljana, Karantanija. 
- Fabrega, H. Jr., Silver Daniel B. (eds., 1973). Illness and Shamanistic Curing in Zinacantan. An Ethnomedical Analysis, Stanford University Press, Stanford, California. 
- Ferryjev, L. (1998): Novi ekološki red. Drevo, žival in človek. Ljubljana, Krt.
- Giddens, A. (2000). Preobrazba intimnosti. Spolnost, ljubezen in erotika v sodobnih družbah. Ljubljana : Založba /*cf.
- Goran G. (2006). Zdravje skozi družbene oči. Spekter, Študentski univerzitetni časopis. 16. 1. 2006. splet: http://www.spekteronline.net/clanek.asp?id=1353.
- Hay, L., L. (1994a). Moč je v tebi. Ljubljana, Rea. 
- Hay, Louise L. (1994b). Življenje je tvoje : odslovi vse svoje bolezni ter v svoje življenje privabi ljubezen, srečo in bogastvo. Ljubljana : Iskanja.
- Hay, L. (1996). Telo je tvoje. Ljubljana, Iskanja.
- Hay, L. (2003). 101 pot do sreče. Ljubljana, Iskanja.
- Hay, L. (2004). ZMOREM, kako uporabljati afirmacije za spreminjanje vašega življenja. (V izvirniku: I Can Do, How to Use Affirmations to Change Your Life). Ljubljana, Rea.
- Miller, A. (2005). Upor telesa : telo terja resnico. Ljubljana : Tangram. 
- Miller, J.  P. (Ed., et  al., 2005).  Holistic Learning and Spirituality in Education: Breaking New Ground. New York, State University of New York Press. 
- Myss, C. (2008). Pet mitov o zdravljenju. Ljubljana, Iskanja.
- Novak, M. (2006). O gojenju svobode. Razmišljanja o moralni ekologiji. Ljubljana, Študentska založba.
- Pretner, T. (2007). Preseganje vedenjskih vzorcev. Litija, Samozaložba. 
- Rozman, S. (1998). Peklenska gugalnica. Ljubljana, Vale Novak.
- Simonton, O. C. (1988) Ozdraveti : kako preseči bolezen z lastnimi močmi : priročnik za bolnike z rakom in njihove svojce. (Getting Well Again 1978) Ljubljana : DZS. 
- Solomon, P. (2007). Meta-človek, priročnik za osebno preobrazbo. Ljubljana : Iskanja, 2007
- Sowers C, Peabody C D, Jerič A. (2005). Pot k dobremu počutju. Priročnik za uporabnike. Ljubljana: Eli Lilly.
- Wesselman, H. & Kuykendall, J (2008). Zdravljenje na svetih območjih. Ljubljana, Karantanija.
- Zaghet, A. (2006). Iskanje notranjega dragulja. Od diagnoze v psihosomatiki in grafoligiji do komplrenetarnega in psihosomatskega zdravljenja. Trst, Mladika. 
- http://www.meditacija.org/bozansko_nebozansko/iskrenost.htm.