Dr. Bogomir Novak

Lingvističnoantropološke razsežnosti jezika v komunikaciji

Povzetek

V prispevku izhajamo iz jezikovnih pravic. Multi-jezikovne skupnosti so tudi multikulturne. Uporabljamo hermenevtično-hevristični pristop (Gadamer, Giddens, Heidegger) k odkrivanju izvorov, izraznosti, vrst in razsežnosti jezika. Jezik ima toliko razsežnosti kolikor jih ima človek, ker vse na takšen ali drugačen način izraža. Jezik in mišljenje lahko delimo glede na njegova področja dejavnosti – znanost, poezija, religija. V specifičnih jezikih in v univerzalnem jeziku se opismenjujemo. Človek obvladuje jezik, jezik pa človeka. Jezikovne meje so tudi svetovne meje. V tem je kakovost komunikacije, učinkovitost pa je v skupnih učinkih, ki jih ima jezik na nas in na druge. NLP tudi uči učinkovito komunikacijo, njene vire, razsežnosti in izboljšave. V prispevku smo ugotavljali razsežnost izraznega jezika kot podlage govora in pisanja.  Razvrščamo različne vrste dialoga.  Na koncu povzemamo rezultate simpozija o jeziku v vzgoji in izobraževanju, ki je bil v l. 2006 na Pedagoškem inštitutu.  

Ključne besede: jezik, komunikacija, dialog,  transformacija, postnarativno stanje.

1.	 Uvod

Biblija postavlja na prvo mesto pomen besede. Brez nje ne bi bilo stvarjenja sveta. Znan je Wittgensteinov izrek, da o tistem, o čemer ne moremo govoriti, moramo molčati in da so meje jezika meje našega sveta. Nekdo drug pravi, da moramo o tem govoriti vedno znova. Lacan pa meni, da o tistem vendarle lahko nekaj povemo. Že na začetku se srečamo z mejo med izrazljivim in neizrazljivim. To mejo najprej občutimo kot neuki otroci in nas spremlja kot izobražene odrasle. Cankar meni, da  šele za vsako deveto stvar obstaja beseda.  Kaj lahko izrazimo je odvisno od tega, kako senzibilni smo. Nekateri govorci se utapljajo v besedah, drugi se zavijajo v molk. Oboje je samoobrambni mehanizem brez izpovedne ali pripovedne moči, brez razlagalne, brez označevalne. Če se zgodovinsko vračamo nazaj k izvorom, beseda ni že kar sama po sebi medijsko posredovana, ampak je posvečen tem(p)elj, je hiša biti (Heideggerjev izraz).1 

Antropološko raziskujemo, koliko lahko posameznik svojo pravico do rabe jezika uveljavi. V mednarodnem merilu na splošno velja načelo, da je nedopustna vsakršna diskriminacija ljudi glede na jezik, spol, veroizpoved, rasno pripadnost itd. Vsaka  država to vprašanje ureja nekoliko drugače. O tem se veliko razpravlja v EU, kjer se ne govori toliko o samih jezikovnih pravicah, kot o nedotakljivosti kulturne in jezikovne različnosti ter večjezičnosti.. Vsakodnevna jezikovna praksa seveda ubira različna  pota. Z geslom »enotnost v različnosti« na ustih od Evropske komisije do držav članic, mnogi (odločilni dejavniki) to razumejo monokulturno kot »enotnost v enotnosti«, to se pravi v enojezičnost in enokulturnost v znamenju najljubšega jezika. Slovenija pri tem ni izjema. Namesto da bi se Slovenci za svoje jezikovne pravice odločno zavzemali, se le-teh večina sploh ne zaveda, mnogi poklicani pa jih zaradi trenutne neprikladnosti ali motečnosti skušajo celo obiti v svojo in našo dolgoročno škodo. 

Veljavni mednarodnopravni akti in  pravni predpisi držav nam ne morejo dati zadovoljive informacije o tem, kako danes o jezikovnih pravicah razmišlja svet. Boljšo sliko nam daje vpogled v  Splošno deklaracijo o jezikovnih pravicah, ki jo je na pobudo mednarodnega PEN in ob moralni ter tehnični pomoči Unesca junija 1996 v Barceloni sprejelo nad 140 mednarodnih ustanov, organizacij, PEN centrov in posameznikov. (V slovenščini Deklaracijo lahko dobite pri izdajatelju, Slovenskem PEN Centru, v angleščini in drugih jezikih pa je na voljo na Gugglu pod Universal Declaration on Linguistic Rights. 

Formalnopravni okvir rabe jezika seveda še ni eksistencialno avtentičen. Prvi predpostavlja idealno jezikovno skupnost, drugi pa polnovredno svobodo posameznika danes se v svetu jezika se komaj še slišimo in najdemo. Kajti generacijski prepad obstaja med otroci knjig in otroci slik. Kaj naj si sploh še povemo v tem postnarativnem in postemocionalnem stanju? Skoraj nič, če je to, kar spoznamo,  le utvara in če jezik deluje v scenariju na nezavedni ravni. Večina pogovora je opravljena že pred pogovorom. Seveda jezik s slovnico vred ni le orodje, 'uporabniški vmesnik'. Lahko pa s to strojno analogijo marsikaj pojasnimo. Pojasnimo najmanj to, da jezik s sogovornikom vstaviva med jaz in ti, da naju povezuje. Na ta način človek ni le zoon logon echon, ampak tudi zoon politikon. Prav tako je um le posoda. Tako Heidegger kot Wittgenstein sta hotela priti z jezikom kolikor mogoče daleč do meja izrekljivega. Nekatere sodobne filozofe zanima izrekljivost do zlitja horizontov, druge kulturnike jezika pa zanima povednost (odtod povedi kot slovnična kategorija). Obenem pa z jezikom skušamo priti kolikor mogoče blizu v samopodobo. Na vprašanje, v kakšnem smislu je sposobnost jezika sposobnost delovanja prek ustvarjanja prijaznega vzdušja, dobimo odgovor v igri nemških besed Stimmung – Bestimmung. Vzdušje nas določa, vendar tudi mi določamo vzdušje oz. klimo. Wegener nas lucidno obvešča, da nas navada mehanizira  in rekli bi tudi rutinira. Z njo ustvarjamo drugo naravo. Transformiramo se znotraj interakcijske komunikacije. Vprašanje je, ali želimo čim boljšo transformacijo. Staro vino v novih mehovih ostaja zaradi interference med starimi in novimi navadami.   

Z ohranjanjem se identiteta paradoksalno izgublja. Odpiramo in razširjamo se v različnost in drugačnost. Le tako smo enotnost v različnosti. Razumevanje tega je tudi prenos in prevod. Skupna točka, vrh, se dosega po različnih poteh. Je produktivna, če se ne zapremo v samozadostnost. Bit je razumljena skozi govorico. Dogaja pa se kot razlaga. Ključna točka obrata je: ali lahko zapredeni v tehnični razvoj razumemo izzive tehnike kot izzivanje za nove izzive razvijanja človečnosti. Brez tega je človek le surovina kot material in kot podivjanost (Verwilderung pri Sloterdijku). Šola sama nam še ne dovoli biti človek učenja in učitelju biti človek, ki poučuje. Od kod dobiti to dovoljenje? Če ga ne moremo izsiliti oz. vsiliti ali lahko delamo zgolj po načrtih in navodilih? Hermenevtika tu priskoči na pomoč kot uvajalka morale in prava. Medsvetovja so možna iz predsvetovja. Zaradi vmesnosti se marsikaj izgublja in zabrisuje. 

Postmoderni človek ne prevzema odgovornosti za te zbrise meja iz izgubo zgodovinskega spomina. S tem pa izpušča iz svoje evolucijskega zaporedja začenjanje samo. Ne začenjamo pri resnici, ne odpremo se za njeno dogajanje, ki je v bistvu že tradicionalno. Ne prisluhnemo temu dogajanju, zato se tudi ne uglasimo z njim. In vendarle razvoj kot evolucija ne obstaja brez odpiranja k tradiciji. Za Gadamerja je dvojnost govorice univerzalna. V njej sem iz sebe, skozi sebe za druge. Šele tedaj je refleksija več kot zgolj refleksija, razgovor več kot razgovor in razumevanje več kot razumevanje. V tem je smisel znane Aristotelove formule, da je celota več kot vsota delov. Antropološka paradigma je več kot dosedanja vsota spoznanj o človeku v njenih različnih vejah, tako kot so Jungovi arhetipi več kot vsota vseh zgodovinskih dejanj. Hermenevtika je več kot je vsota spoznanj, ki je strnjena v zgodovini filozofije. Človek izčrpava svoje neizčrpne možnosti. Gadamer (1999) pravi “ni le tako, da je svet svet, kolikor pride v jezik, temveč je dejanski obstoj jezika le v tem, da se v njem predstavlja svet.” izvirna človeškost jezika obenem pomeni izvorno jezikovnost človekove biti v svetu. Dvojno posredovanje mene svetu in sveta meni je sinteza tega, kar razumem in kar naj bi razumel.  V teoriji informacij je jezik le sredstvo. Hermenevtika pa omogoča živeti iz jezika in zanj, tako da vsako nadaljnje izražanje izhaja iz predhodnega. Prehajanje naprej k cilju in nazaj k izvorom. Psihoanaliza pomaga še neimenovano imenovati in neobvladovano obvladovati. To je pogojeno z razpoloženjem. Hermenevtika rehabilitira predsodke, ki se jih ne da kar tako odpraviti. Prvobitna vera je vera na nezavedni ravni, da smo mi in svet eno. Posameznik se tako rojeva iz kolektivno nezavednega kot v waldorfskem vrtcu in šoli. Po Heideggerju nas najprej govorica jemlje v rabo. Vse to pomeni, da je Giddensova dvojna hermenevtika to že pri Gadamerju, ker ne moremo odkrivati sveta ne da bi odkrivali sebe in obratno.  
                           
Ontološke razsežnosti jezika so pred ontičnimi. Pri Heideggerju je jezik sposoben izraziti ontološko diferenco med bitjo in bivajočim. Že po prvi ugotovitvi biti brez ustreznega jezika pomeni biti obsojen na propad. Junakom novega romana se dogaja absurd kot način eksistence v svetu. Če hočemo biti bitja smisla, se moramo vseživljenjsko učiti  uporabljati situacijam ustreznih jezikov. Tudi maternega jezika se učimo. Slovenščina kot slovka je prav to – multifunkcionalno učenje slovenskega jezika v različnih situacijah. Od tega, kako znamo Slovenci izražati občutek skupne pripadnosti državi-naciji skozi slovenski jezik in obratno koliko  je ta jezik ustrezen za izražanje občutka skupne pripadnosti, je odvisno ali bo ostal naš jezik ostal primarni ali pa postal sekundarni uradni jezik v samostojni državi. Skratka jezik specifične skupnosti je skupnost specifičnega jezika in jezik individua(liza)cije je individualizacija jezika.       

Je pa še splošna raven, ki označuje jezik biti. Absolutni nič je nedojemljiv in onemogoča, če ne celo zanika obstoj človeka in s tem tudi družbe. Torej absolutni nič ne more služiti kot začetek raz mišljenja o zakonitostih in družbenih ter strukturnih funkcijah jezika. Razlikujemo med naslednjimi štirimi vrstami niča: 1. negacija nečesa, 2. nesmisel, 3. zlo in 4. laž. Vsako   vrsto lahko še nadalje členimo. Zanimivo je, da je tudi negacij nečesa štiri vrste. Z logiko smisla se je ukvarjal Deleuze, zlo je vsako nasprotje etično dobrega (sreča, korist, užitek, askeza, sočustvovanje – Mitleid, solidarnost itd). Zlaganost življenja je povezana s problemom iskrenosti, poštenosti, osebno masko.   

Za Aristotela je logos glas, ki nekaj pomeni (onoma + rhema). Govorica je bit in postajanje človeka. Skupina zlogov in besed dajo enotni pomen. Grk je živel v govorici in govorica je živela njega. Logos apophantikos razkriva bistvo človeka v svetu. Mar ne prehajamo danes od napadalno obrambnega sloga komuniciranja ponovno k razodevajočemu in razkrivajočemu? To ne pomeni le, da te ne bom pogojeval, če me ti ne boš (Luhmann, 1984). Delaj to, kar želiš, da ti drugi stori (Biblija), ampak da živim iz socialnega in kozmičnega sebstva. Kozmično deluje danes kot Kantov noumenon (X) ali stvar po sebi kot podlaga, ontoteološka skrivnost za socialno. Psihoanalitično arhetipskega jezika ni mogoče oceniti, ne da bi ga interpretirali. Znotraj transcendentalnih okvirov nima odgovora na vprašanje brezpogojnih pogojev (nem. Unbedingte Bedingungen). Interpretiramo pa ga lahko tudi v nietzschejansko nihilistični inačici jezika volje do moči. Vprašanje odnosa med zlaganostjo življenja in jezika in poštenim življenjem in iskrenim jezikom, se danes zaostruje. Luhmann ni zaman izpostavil kretskega lažnivca kot ključni problem komunikacije.   

Človek, ki je kot Hamlet v nenehni dilemi biti ali ne-biti, je lahko pripravljen na manipulacijo tako s tem, kar je, kakor tudi s tem, kar ni. Medtem ko donkihotski jezik pretvarja vsako dejanskost v iluzijo, pa orwellovski jezik pretvarja vsako ne-resnico v resnico oblasti. Človekovo ambivalenco izražata aporetični-enigmatični in dubiozni jezik (Hamlet, Oblomov, človek-žuželka).  

Leibnizovo metafizično vprašanje, zakaj nekaj in ne raje nič ima tudi psihološki pomen – zakaj ravno jaz in ne kdo drug in destruktivno-kreativni pomen v dilemi,  ali je jezik le metaforično prikrivanje groze pred ničem ali stvarjenje nečesa iz nič. Če je bila prva beseda nagovor, potem je bilo prvo dejanje uslišanje. Zgodovina (babilonskih t. j. drug drugemu nerazumljivih) jezikov pa se začne z neposlušnostjo Adama in Eve in njunim izgonom iz raja. Nosilcev jezika zapeljevanja je več. ni le kača, nimfa, muza, ampak je tudi žensko ali moško telo.      

Makarovič utemeljuje mnenje, da je jezik  omogočil  vzpon dela  kot  zavestne,  načrtne, v pravem  pomenu  besede  človeške dejavnosti. Jezik je človekov proizvod tako kot drugi produkti dela. lahko bi rekli, da je nematerialni del same materialne – informacijske proizvodnje.  Svet je postal z industrijsko revolucijo  težje  obvladljiv  in razumljiv. »Družba totalnih komunikacij je po etimologiji komunistična družba« (Makarovič, 1986; 277). Totalna mobilnost je totalna imobilnost.

Jezik je konstitutivni element izkušnje. Svet mislimo skozi jezik. Način delovanja se posreduje skozi jezik. Zahodni jeziki so sistematizirani skozi binarni sistem razlik (nasprotij), kar se povezuje tudi z vrednotami in normami. To pomeni, da drugi pojem biva znotraj prvega (razlike v strpnosti). Po Gadamerju je jezik medij hermenevtičnega izkustva, jezikovnost je določilo hermenevtičnega predmeta in izvrševanja. Jezik je govorica in logos, govorica in verbum, horizont izkustva sveta in univerzalni aspekt hermenevtike.  

Razlikujemo med jezikom kot izrazom možnega in izrazom dejanskega kot tudi med poetičnim, praktičnim in teoretičnim jezikom. Nadalje je jezikov toliko vrst kolikor je vrst mišljenja oz. obratno. Razlikujemo jasen in sofisticiran jezik, konkretni in abstraktni, itd. vse te vrste lahko presojamo po odnosu med mislijo in stvarmi. Dualizem med besedami in stvarmi je v tem, da ista beseda lahko pomeni različne stvari. Razlikovati med intimnim –privatnim in javnim jezikom. Odnos med človekom in jezikom kot produktom je obojestranski, kar je G. Lacoff  opredelil tako, da nas jezik uporablja v enaki meri, kot ga mi uporabljamo. Lacoff je tudi pokazal, kako lahko nekateri jezikovni pojmi vplivajo na kognitivne strukture in odnose. 

 2. Razsežnosti izrazne moči jezika

Prvo spoznanje lingvistične antropologije je, da ima jezik toliko razsežnosti kolikor jih ima človek. Kakor je človekova osebnost  med polnostjo in praznino, je tudi njegova (ne)besedna izraznost. Polna beseda je beseda spomina, je beseda, ki se vrača, ki je premišljena, ki je gotova v svoj pomen, ki ničesar ne skriva in je že sama dejanska. Morda je še najbližje idealu iskrenosti in natančnosti. Spekulativno mišljenje in jezik se dogajata v dvojnih in večumnih pomenih. Samo polna beseda lahko nadomesti otroško vrzel in ne prazna. Beseda je razpoložljiva sled sledi. Beseda je enotnost označujočega in označenega.

Hribar (1970) meni, da so danes besede le še relacijske, ker funkcionirajo v odnosu do konteksta. Beseda sama ni znak, ker označevalec ne jamči zanjo. Sam označevalec je le fragmentaren, trenuten, nepredvidljiv. Beseda, ki vsako sled za sabo sproti briše, ki tisto, kar odstre spet zastre, ki tisto, kar izrazi, tudi umakne, ker zanjo ne obstaja noben pojem. Pojem očitno daje pomen besedi. Polna in relacijska beseda sta v istem odnosu kot polnost in situacijskost smisla.

Vse, kar vemo, je v razločitvi in povezavi subjekta in objekta. Dvojna hermenevtika je potrebna tam, kjer ni jasnega razločevanja, kadar smo korak pred ideologijo. Relacije se nenehno prepletajo in izgubljajo v svoji korelativnosti (Hribar, 1970). Rekanje je glasovna uglasbenost in uglašenost besede na okolje, je zadeva, o kateri premalo razmišljamo, zato je preveč hrupa ali redundančnosti. Resnica o resnici je lahko tudi to, da resnico šele iščemo. Verovanje v luč je najodličnejše spoznanje. 

Gadamer, H. G. (2001) je v delu Resnica in metoda tematiziral Aristotelovo stališče človeka kot govorečega  bitja. Pota do medsebojnosti so raziskovali tudi Buber, Lewinas, Ricoeur, itd. Gre jim za osnovno vprašanje, kaj zavira in kaj spodbuja nastajanje medsebojnosti. Dva dejavnika zavirata odkrivanje medčloveškega Vsiljevanje in enostransko videnje z zadostnim zaznavanjem. Do tega prihaja z manipulacijo, propagando, populizmom, demagogijo (ki ji podležejo nahujskane množice). Vsiliti drugemu, kar si navidez sam spoznal za pravo. To se uveljavlja tudi v represivni družinski vzgoji in ne le v medijih. Medčloveška popolnost je, da šele vzajemno vplivanje omogoča, da svojo človeškost v celoti spoznamo. To je pri Maslowu cilj samorealizacije in pri Aristotelu entelehije. Medsebojno vplivanje nas ne odpira le drug k drugemu, ampak nas dviga tudi v višino. 

Heidegger najprej odpira človeka kot tu-bit k biti, potem pa ga šteje za sprejemljivega, da dojema bit kot dar. Dogodje (nem. Ereignis) se mu samo razkriva. Če hoče več kot se mu to lahko razkrije, ga to vodi v nasilje nad drugim (npr. kralj Ojdip). Če ugotavljamo, da je v Sloveniji premalo radovednih otrok, jih je pa že v strarogrških tragedijah preveč. Človek ne more živeti brez kriz in zlomov niti brez (samo)spoznanja niti samo z njim. V slednjem primeru gre za samozaslepljevanje. Pri Gadamerju ni več vnaprej dane metode kot nevtralnega orodja, ampak gre za razvijajočo, samopresežno metodo. Vsako nadaljnje razumevanje predpostavlja predhodnega, prvotnega. Smo razumevajoča bitja, čeprav se tega ne zavedamo. Hermenevtika nam omogoča, da se tega zavemo in reflektiramo. V tem hermenevtika presega logiko. Srečevanje z drugim je posvetovanje, posredovanje izkušenj in obenem posvečevanje in obogatitvi sebe. Sogovornika se vidita drug v drugem kot v ogledalu. Hermenevtika v šoli pomaga presegati instrumentalizacijo učenja v učni tehnologiji, omogoča avtentični stik med učiteljem in učencem, da se v komunikaciji ujameta kot osebnosti. Adorno in Heidegger sta kritika razsvetljenske instrumentalizacije tako da odpirata nek poetični predprostor zanjo in sicer Heidegger v smeri poezije (interpretacija Hoelderlina), Adorno pa v svet glasbe. Oboje je neohumanistično. Gre za odkrivanje novih povezav med menoj in drugim, v sebi in izven sebe. Šola je mesto dogajanja občega, čeprav morda ne na občestveni način. Gre za dogajanje tradicije skozi interpretacijo nje same. Prehitro hočemo tradicijo prekiniti in začenjati z novim, zlasti v revolucionarnih radikalnih družbah se to rado dogaja. Namesto dogajanja resnice imamo nostalgijo za starim (npr. jugonostalgija, evroskepticizem, neuzaupanje v razvoj demokratičnih ustanov). Strah pred izgubo identitete nastaja zaradi pomanjkanja intendirane kontinuitete. Vsako naše dejanje je usmerjeno, naperjeno, intendirano. Hermenevika odpira nove komunikacije s spoštovanjem drugačnosti. Ne gre le za razlago tekstov. Tradicija določa naš horizont gledanja. Kritično vprašanje v polemikah Gadamer – Habermas je, ali smo ujetniki tradicije, ali pa jo lahko obvladujemo. T. Virk piše o 'učinkovni zgodovini' kar je prevod Gadamerjevega izraza Wirkungsgeschichte. To pomeni, da vpliva na nas in da mi vplivamo nanjo. Tradiciji nikoli ne sledimo zgolj mehansko, kar se zdi v trdih, železnih časih. Sledimo ji po lastnih izbirah, ki jih opravljamo tako, da tisto, kar se nam razkriva v potrošništvu ponuja) sprejemamo in zavračamo. Glede tega ni prave mere. Brez vsaj minimalno skupnega dialog ni možen, njegov cilj pa je, da vsaj to ustvari, če nismo samozadostno avtarkični. Mi sami smo pogovor, tako da smo nagovorjeni in da na to odgovarjamo in tako ustvarjamo nove svetove. Zato naš cilj ni neodvisnost, kakor se pogosto razume avtonomijo. 

Hermenevtična teza je, da je bit razumljena skozi govorico. Dogaja pa se kot razlaga. V šoli kot ustanovi (racionalnega) smisla se vzpostavlja človek kot bitje učenja in poučevanja (lat. homo educans – homo educator). Hermenevtično se lahko vprašamo, od kod dobi človek  dovoljenje za učenje in poučevanje. Če ga ne moremo izsiliti oz. vsiliti, ali lahko delamo zgolj po načrtih in navodilih. Hermenevtika tu priskoči na pomoč kot uvajalka morale in prava. Zato se marsikaj izgublja in zabrisuje. Postmoderni človek ne prevzema odgovornosti za te zbrise meja s tem pa izpušča iz svoje evolucijskega zaporedja začenjanje samo. Ne začenjamo pri resnici, ne odpremo se za njeno dogajanje, ki je v bistvu že tradicionalno. Hermenevtika se z reinterpretiranjem tradicije bojuje za ponovno osmislitev tega, kar v nlp imenujemo značilnosti filtrov, ki jih na skrit način pogojuje postmoderna. Če ne prisluhnemo temu dogajanju, se tudi ne uglasimo z njim. Razvoj kot evolucija ne obstaja brez odpiranja k tradiciji. Za Gadamerja je dvojnost govorice univerzalna. V njej sem iz sebe, skozi sebe za druge. Šele tedaj je refleksija več kot zgolj refleksija, razgovor več kot razgovor in razumevanje več kot razumevanje. V tem je smisel znane Aristotelove formule, da je celota več kot vsota delov. Antropološka paradigma je več kot dosedanja vsota spoznanj o človeku v njenih različnih vejah, tako kot so Jungovi arhetipi več kot vsota vseh zgodovinskih dejanj. 

Hermenevtika je več kot je vsota spoznanj, ki je strnjena v zgodovini filozofije. Človek izčrpava svoje neizčrpne možnosti. Gadamer pravi “ni le tako, da je svet svet, kolikor pride v jezik, temveč je dejanski obstoj jezika le v tem, da se v njem predstavlja svet.”  Izvirna  človeškost jezika obenem pomeni izvorno jezikovnost človekove biti v svetu. Dvojno posredovanje mene svetu in sveta meni je sinteza tega, kar razumem in kar naj bi razumel.  V teoriji informacij je jezik le sredstvo. Hermenevtika pa omogoča živeti iz jezika in zanj, tako da vsako nadaljnje izražanje izhaja iz predhodnega. Prehajanje naprej k cilju in nazaj k izvorom. Psihoanaliza pomaga še neimenovano imenovati in neobvladovano obvladovati. To je pogojeno z razpoloženjem. Hermenevtika rehabilitira predsodke, ki se jih ne da kar tako odpraviti. Prvobitna vera je vera na nezavedni ravni, da smo mi in svet eno. Posameznik se tako rojeva iz kolektivno nezavednega kot v waldorfskem vrtcu in šoli. Po Heideggerju nas najprej govorica jemlje v rabo. Vse to pomeni, da je Giddensova dvojna hermenevtika to že pri Gadamerju, ker ne moremo odkrivati sveta ne da bi odkrivali sebe in obratno.  
                           
Ontološke razsežnosti jezika so pred ontičnimi. Pri Heideggerju je jezik sposoben izraziti ontološko diferenco med bitjo in bivajočim. Že po prvi ugotovitvi biti brez ustreznega jezika pomeni biti obsojen na propad. Junakom novega romana se dogaja absurd kot način eksistence v svetu. Če hočemo biti bitja smisla, se moramo vseživljenjsko učiti  uporabljati situacijam ustreznih jezikov. Tudi maternega jezika se učimo. Slovenščina kot slovka je prav to – multifunkcionalno učenje slovenskega jezika v različnih situacijah. Od tega, kako znamo Slovenci izražati občutek skupne pripadnosti državi-naciji skozi slovenski jezik in obratno koliko  je ta jezik ustrezen za izražanje občutka skupne pripadanosti, je odvisno ali bo ostal naš jezik ostal primarni ali pa postal sekundarni uradni jezik v samostojni državi. Skratka jezik specifične skupnosti je skupnost specifičnega jezika in jezik individua(liza)cije je individualizacija jezika.       

Heidegger je odkrival in osvetljeval pota jezika biti in niča. Absolutni nič je nedojemljiv in onemogoča, če ne celo zanika obstoj človeka in s tem tudi družbe. Torej absolutni nič ne more služiti kot začetek raz mišljenja o zakonitostih in družbenih ter strukturnih funkcijah jezika. Razlikujemo med naslednjimi štirimi vrstami niča: 1. negacija nečesa, 2. nesmisel, 3. zlo in 4. laž. Vsako   vrsto lahko še nadalje členimo. Zanimivo je, da je tudi negacij nečesa štiri vrste. Z logiko smisla se je ukvarjal Deleuze, zlo je vsako nasprotje etično dobrega (sreča, korist, užitek, askeza, sočustvovanje - Mitleid, solidarnost itd). Zlaganost življenja je povezana s problemom iskrenosti, poštenosti, osebno masko.   

Za Aristotela je logos kot glas, ki nekaj pomeni (onoma + rhema) tista fizična, metafizična, psihološka in socialna točka, iz katere sledi, da je govorica  bit in postajanje človeka. Skupina zlogov in besed dajo enotni pomen. Grk je živel v govorici in govorica je živela njega. Logos apophantikos razkriva bistvo človeka v svetu. zanj je komunikacija medij razodevajočega in razkrivanja. To ne pomeni le, da te ne bom pogojeval, če me ti ne boš (Luhmann). Delaj to, kar želiš, da ti drugi stori (Biblija), ampak da živim iz socialnega in kozmičnega sebstva. Kozmično deluje danes kot Kantov noumenon (X) ali stvar po sebi kot podlaga, ontoteološka skrivnost za socialno. Psihoanalitično arhetipskega jezika ni mogoče oceniti, ne da bi ga interpretirali. Znotraj transcendentalnih okvirov nima odgovora na vprašanje brezpogojnih pogojev (nem. Unbedingte Bedingungen). Interpretiramo pa ga lahko tudi v nietzschejansko nihilistični inačici jezika volje do moči. Vprašanje odnosa med zlaganostjo življenja in jezika in poštenim življenjem in iskrenim jezikom, se danes zaostruje. Luhmann ni slučajno izpostavil kretskega lažnivca kot ključni problem komunikacije. Po avtoreferencialnem mehanizmu sklepanja tisti, ki izjavlja, da »Vsi Krečani lažejo«, ukinja samo laž v začetek resnice. Če vsi v tranziciji kradejo, potem je že skrajni čas, da pri »nepravični delitvi premoženja« sodelujemo tudi mi, saj je kolektivna krivda milo za individualno (izvzetost?).     

Človek, ki je kot Hamlet v nenehni dilemi biti ali ne-biti, je lahko pripravljen na manipulacijo tako s tem, kar je, kakor tudi s tem, kar ni. Medtem ko donkihotski jezik pretvarja vsako dejanskost v iluzijo, pa orwellovski jezik pretvarja vsako ne-resnico v resnico oblasti. Človekovo ambivalenco izražata aporetični-enigmatični in dubiozni jezik (Hamlet, Oblomov, človek-žuželka).  

Makarovič utemeljuje mnenje, da je jezik  omogočil  vzpon dela  kot  zavestne,  načrtne, v pravem  pomenu  besede  človeške dejavnosti. Jezik je človekov proizvod tako kot drugi produkti dela. lahko bi rekli, da je nematerialni del same materialne – informacijske proizvodnje. Svet je postal z industrijsko revolucijo  težje  obvladljiv  in razumljiv. »Družba totalnih komunikacij je po etimologiji komunistična družba« (Makarovič, 1986; 277). Ker pa se skrajnosti stikajo, je totalna mobilnost totalna imobilnost.

3. Razlaga strukture jezika

Kot znakovni sistem dobi jezik značaj objektivnosti. Z njim se soočamo kot z zunanjo dejanskostjo, ki je v bistvu prisilna za tistega, ki ga ne obvlada in ji je podrejen. Ali to pomeni, da je nasilje lastnost slehernega jezika. Jezik kot orodje je posredno tudi orožje, ker je usmerjeno k zavračanju nečesa ali tudi nekoga. Pomenjanje je dokazovanje, ki vodi od enega (povednega) stavka oz. propozicije k drugi. Logična vrednost je pravilnost ali točnost izpeljave. Vsaj en znak mora biti izven-jezikovni. Jezik ne more samega sebe logično utemeljiti kot pove že Goedelov aksiom. 

Tudi v komunikaciji razlikujemo prave od umetnih, iluzoričnih potreb. Komunikacijo izpeljujemo na več ravneh. Poti do družbenosti so naslednje: organizirati še ne organizirane, centralizirati marginalizirane, vključevati izključene, razveseljevati depresivne, komunicirati z ekskomuniciranimi.2 

Vsak jezik vsebuje atribuiranje (prediciranje, karakteriziranje, kategoriziranje), ki se lahko sprevrže v (čeprav nezavedno) zlonamerno etiketiranje. Aristotel je 'pobral' 10 kategorij iz grškega jezika, drugi filozofi (Kant, Hegel) pa so kategorije pripisovali čistemu umu.   

Luhmann ugotavlja neverjetnost komunikacije, ker s komunikacijo presegamo ničelno vsoto nerazumevanja, nesprejemanja in neuspešnosti sporočila. Neverjetnost lahko pomeni nenavadnost, da se razumemo kljub nesporazumom npr. po telesni govorici. Najbolj nenavadno, že kar čudežno je, da (govorjen in pisan) jezik obstaja glede na živalski svet. Vprašanje, pogojev možnosti izkustva, razumevanja, komunikacije in družbe, izhaja iz začudenja. Po Luhmannu komunikacija komunicira s samo seboj. Toda če to razumemo, da se planetarna komunikacija dogaja (heideggerjanski ereignet sich) tako kot da bi namesto nas komunicirala komunikacija in da bi namesto nas Aristotelovi trinožci sami hodili na sestanke in delali namesto nas, potem je živi besedi najbolj nevarna prav teorija substitucije, ki je teorija manipulacije, po kateri razpolagamo z informacijami zaradi njih samih. Komuniciramo o vsaki svoji dejavnosti vključno s komunikacijo samo. Na nek način tudi Marx pristaja na to, da smo del samoproizvodnje sveta. Smo sredi vedno že doseženega in nikoli doseženega z jezikovnimi sredstvi. Smo bolj del jezika kot orodje, namesto da bi jezik uporabljali kot orodje. 

Tudi komunikacija o komunikaciji je komunikativna metakomunikacija v smislu meta-sporočila. Po eni strani človek po komunikaciji sploh je, po drugi pa ima prav v njej svoboda svoje meje. Odgovornost eko-komunikacije je tudi ta, da ne posega neupravičeno v prostor drugega. Vsaka komunikacija odpira in zapira pričakovanja.    

Človek hodi po robu med smiselno in nesmiselno komunikacijo. Od njega in partnerja je odvisno, katero izbere (glej referat o smislu pri Franklu in Frommu). Za Habermasa prevladuje v različnih tipih komunikacije ista logika. Na vprašanje, kako je komunikacija možna in smiselna, dobimo odgovor v razliki med smiselno in nesmiselno komunikacijo. Če komunikacija ni možna, tudi ni smiselna, toda  komunikacija o nesmislu je možna kakor to pokažejo eksistencialistični romani in drame.

Opevanje človekove ustvarjalnosti jezika kot sredstva in cilja, kaže na čarobno moč besed in vodi k raznim šolam kreativnega pisanja in kreativnega branja. Skozi nas spregovori božanska sila, ki omogoča prvo-naravno in drugo-duhovno rojstvo. Na tej osnovi postavljata Peale in Enkelmann entuziazem (etimološko ima beseda izvor v starogrškem izrazu: en theos – v bogu) kot motiv uspešne komunikacije. 

Živi jeziki nastajajo in minevajo hkrati z njihovimi kulturnimi nosilci, ki so etnije in narodi. Waležani so se zopet naučili svojega maternega jezika, da se ne bi utopili v morju angleščine.  Nekateri se ohranijo kot mrtvi jeziki (latinščina). Nastajanje jezikovnih kultur lahko pojasnjujemo iz neskončnih možnosti enega-vsega ali iz ne-jezika. Brez jezika bi označevalci brez reda plavali v prostoru. Človek bi lahko komuniciral manj kot živali. V razpetosti med absolutnim ničem in absolutno bitjo se nahaja krhka relativnost pomenov, potreba po nenehnem utemeljevanju, interpretiranju in razume vanju tega, kar že je. Gre za nenehno presojanje, kaj je  (ne)nameravano in kaj (ne)sprejeto.  

Meje neskončnih možnosti jezika si ustvarjamo s pričakovanji zaradi ponavljajočih procesnih struktur, navad, potrebe po varnosti, predvidljivosti in določenosti dogajanja. Mitična povednost dogajanja se izgublja v seriji nenehnega procesiranja informacij v slabo neskončnost. Človek besede postaja fragmantarno, decentralizirano bitje podatkov, odvisno od nenehnega iskanja smisla. Osebni jezik je popolnoma drugačen od brezosebnega. Po Wittgensteinu so meje mojega jezika meje mojega sveta. To velja za subjektivni, socialni in objektivni svet po Popperju. Pri tem je človek merilo jezika in jezik merilo človeka. Med obema ni ostre meje. Vsak jezik ima (i)racionalne meje. Eksistencialna komunikacija jih ima v mejnih situacijah (Grenzsituationen pri Jaspersu). Vso odgovornost zanjo nosi posameznik. Po Wittgensteinu imata jezik in svet skupno logično formo. Veljavnost dobijo argumenti v argumentacijski skupnosti, ki jih priznava in sprejema. S stališča pozitivizma je metafizika  skušala govoriti o čemer se ne da govoriti, kajti tisto, kar je razglašala za spoznanje najvišjega bivajočega, ni bila bit ali sam bog.  S pragmatičnega vidika je jezik sistem pravil za smiselno formulirane besede. Prav lirik-poet je najbolj odvisen od meja maternega jezika. 

Z jezikovnim izražanjem posameznik presega ujetost v subjektivnost. Zato ni vseeno, kateri jezik kdo govori in koliko je ta jezik razumljiv, primerljiv in prevedljiv v jezik drugega. Jezik je konstrukcija družbene realnosti. (kako ta Lukmanov izraz razumeti?). Če se posameznik uči drugega jezika, začne drugače misliti in ustvarja drugačno realnost. Vendar pa postmoderna družba pričakuje od posameznika vsaj delno funkcionalno pismenost3 in znotraj te razlikovanje med eksaktno in ne-eksaktno jezikovno formo, tako da le-ta ne bi izpolnjeval državljanskih formularjev v poetičnem jeziku. Poudarjanje glavnega pomena matematično-logične inteligence je dajalo prednost racionalnemu, kalkulativnemu in kvantitativnemu jeziku in računajo čemu mišljenju pred vsakdanjim dvoumnim jezikom.  

4. Izvori jezika

Jezikoslovci neradi odgovarjajo na vprašanje izvira jezika.4 Pomen govorice jezika nam ni bil biološko vsiljen (prirojen). Za pojasnitev (eksplikacijo) nastanka jezika je pomembna Engelsova teorija o koordinaciji rok, grgavca in možganov pri delu. Jezik lahko razložimo iz človekovih motivov, samoizraznosti (povedati kaj), učenju, odkrivanju, spoznavanju dejanskosti in prenosu spoznanj na naslednje generacije kot bomo to razvili v nadaljevanju. Po Chomskyju sicer jezik bolj odkrivamo kot se ga učimo, s čimer morda daje poudarek na ustvarjalno učenje jezika. Jezik je nastal kot sredstvo tržne menjave. Danes gre tudi za izmenjavo informacij. 

Za Maturano je jezik posledica rekurzivnosti jezikovne koordinacije, ki omogoča konstitucijo predmetnega sveta. Predmeti so jezikovna razlikovanja jezikovnih razlikovanj. Rekli bi, da člani skupnosti kognitivno konsenzualno koordinirajo (kooperirajo) svoja delovanja. Predmet, motiv in cilj delovanja so za te člane enaki, dokler v socialni interakciji ponavljajo določen tip konsenzualnih koordinacij. Bistvo jezika je konotativnost - orientiranost vedenja posamez-nika. Jezika se učimo s pogosto uporabo, tudi jezikov ljubezni, zato obdarimo partnerja z vsemi čustvenimi darovi! Odgovor na to vprašanje daje posebna tvorbena slovnica, t. o stanju možganov/duha). Znanje o jeziku uporabljamo v komunikacijski situaciji.

Poznamo različne odgovore na vprašanje, kaj je za koga (bilo) prej-  beseda, delo, energija, materija. Dejstvo je, da vse to rabimo, toda v čemer smo zakoreninjeni, to je za nas najbolj pomembno. To je vpraševanju po poreklu (gr. arche) jezika. Kar same se ponujajo panergetske, paninformacijske, ergocentrične in teocentrične razlage. Če je najprej beseda, potem je osnovni etični princip (pasivna in aktivna) poslušnost, če je delo, potem je življenje en sam boj za priznanje rezultatov minulega dela in če je najprej energija, potem je osnovni princip mladost in izpolnitev vseh želja zaradi stanja brez želja (taoizem, šen či, bioenergija, itd). Panseksualni jezik je izvedba panenergetskega načela. Zametke ima že v stari indijski filozofiji v predstavi pansperme in predstavi androginega božanstva, o katerem piše tudi Platon v dialogu Symposion, ko moška in ženska polovica iščeta druga drugo zaradi popolnosti, obnovil pa ga je Freud pri psihoanalitičnem zdravljenjem histerij. Morda je entropija jezika v tem, da iz kaotičnih plavajočih pomenov ustvarja fiksne strukture in se vanje zapre kot v školjko. 
 
Za nekatere vere imata seksualno in spiritualno isti izvor. Prav tako izhajajo iz energije tisti filozofi narave, ki predpostavljajo kot osnovni element zemljo (geomantiki), vodo, zrak (pnevmatiki) in ogenj. Tudi volja do moči je energetsko zasnovana. Za nemškega neohumanista Humboldta je govor med dejavnostjo (gr. ergon), s katero subjekt oblikuje last ni svet in oblikovano dejanskostjo – energeia. S tem se je navezal na novoveško preinterpretacija starogrške razlike med ergon in energeia, ki je poiesis spremenila v ustvarjalnost. Človek naj bi bil producent jezika. Po Makarovičevi tezi se je pri človeku najprej razvila koordinacija roka – vid in nato govorila – sluh. S to tezo še ne odgovori na vprašanje, kaj je bilo prej zapis ali govorica, formalna-pisana ali govorjena beseda, kar pa je jasno pri Trstenjaku. Četudi bi bilo proizvodno delo pred jezikom, ostane jezik specifična proizvodna dejavnost (Južnič, 1983). Ilić človekovo zakoreninjenost vidi v vernakularnosti –domačnosti, tu naj bi bil izvir skupnega znanja in jezika. Je ta zakoreninjenost v latinščini. Ali je standardiziran jezik degradiran etnični jezik. V ozadju najde Ilić matriarhalno kulturo, ne pa materni jezik, ki je postal blago, ker vsebuje program za pridobitev dela. Jezik je več kot komunikacija in samo stroji lahko komunicirajo brez vernakularnih korenov. Nacionalni jeziki so hibrid vernakularnega jezika, ki je nastal v predmoderni in standardiziranega jezika iz časa industrijske moderne.  

V jeziku najdemo trinom označevalec – znak - označeno. Znak povezuje subjektivno, objektivno in interpersonalno. Jezik obstaja le kot artikuliran jezik-govor. V novejšem času opredeljujemo človeka kot negotovo, razcepljeno simbolno bitje. Že Aristotel pa ga je opredelil kot zoon logon echon, govoreče (ne)svobodno živo bitje. 

Seveda je možen pomen pomena, možna resnica o resnici in je možna polna beseda. Pri Heglu je odgovor pozitiven, ker se z besedo resnica in pomen vračata k sebi. To jima daje logično koherentno in polno identitetno strukturo. Pomeni besed so bili za Stare Grke obenem pomeni stvari. Idealni pomeni so bili dokončni pomeni dogodkov, ne pa nekaj, kar je nastalo v medsebojni interakciji in se tako tudi nadaljuje.  Jezik ni le sredstvo varčevanja z energijo, ampak tudi sredstvo njenega trošenja ali krepitve. Jezik je oblika interakcije. Pomen je namen. Če naj bi se v smislu obstoječih razmer česa odpovedal, kar je zame bolj pomensko, bi moral vedeti, čemu ne gremo na višjo ploščad. Sporočanje je čudež med čudeži in njegov sad je sodelovanje. Pomen je skupen, je pa tudi individualen, socialen in psihološki. Je kapitalen.  Možgani so temelj vseh vrst kapitalov, njihova nevrološka osnova, mrežna povezava.  

Človek je aktivno bitje, ki ne le spoznava, tem več daje svojemu spoznanju tudi “smisel in pomen” (Sinn und Bedeutung). Za Fregeja je pomen referenca oz. predmetni odnos. Imamo dva izraza za Venero. Večernica in Danica sta dva smisla istega pomena Venere. Za Heideggerja je smisel pogoj razumevanja. Gre za problem interpretacije pome- nov (hermenevtika). Razumevanje (nem. Verstand – verstehen) napravi dejansko pregledno (transparentno). Če človeka ni, tudi ni pomenov in smisla spoznanja. Po Cankarju šele za vsako deveto stvar obstaja beseda. Brez jezika ne bi bilo nič povedano, čeprav z njim ne moremo povedati vsega, kar bi radi. Človek se kot bitje v jezikovni kulturi kaže ambivalentno v procesni komunikacijski strukturi. Funkcija jezika je simbolizacija, razumevanje pa je po Jaspersu dešifriranje šifer. Vprašanje enega ali več pomenov je vprašanje ene ali več interpretacij kot posledice razumevanj.
 
S samo neverbalnim jezikom se ne da učinkovito sporazumevati, ne da se izrazi ti vsega simbolnega, večpomenskega v okolju, kar pa se da izraziti, je preveč odprto za preveč različnih interpretacij (lat. interpretatio – razlaganje, tolmačenje besedila). Socializacija nikoli ne bi bila možna, če ne bi temeljila na jeziku. Družba brez jezika spominja na vegetiranje, agonijo, jezik mrtvih duš ali nemi jezik anorganske narave (kamna) ali onomatopoetsko (pri Platonu mimetično) teorijo nastanka jezika. Po naključju bi se vzpostavil takšen sistem znakov, ki bi lahko služili za osnovo sporazumevanja. Absolutna odsotnost jezika bi sprožila absurdno nemogoče stanje mrtvila. Vsak posameznik bi tudi nosil posledice nevednosti in nepovezanosti, nesodelovanja. Človek misli in govori ne le zaradi preživetja, ampak tudi zaradi čim bolj kvalitetnega življenja. V antiki človek še ni imel jasnih predstav o povezanosti jezika spoznavanja, dela in komunikacije. Kljub obstoju jezika so že antični sofisti (Gorgias) in agnostiki dvomili v njegovo sporazumevalno moč. Dejansko so odkrili politično manipulativno (zavajajočo) neenakost jezika, ki omogoča prepričljivost navideznega dokazovanja in neprepričljivost logičnega argumentiranja v smislu šibkejšo stran napraviti močnejšo in obratno. V zadnji posledici to zanika moč jezika sploh. Suženj, ki ni smel govoriti, je ostal brez pravne zaščite. S tega vidika je manj pomembno, da v antiki še niso poimenovali vseh danes znanih funkcij jezika.

Človek, ki je brez ustreznega znanja in veščine uporabe jezika, ne more izvesti družbenih sprememb, ker ga drugi ne razumejo. Biti brez jezika pomeni avtizem. Če posameznik ne vključuje generaliziranega drugega (Mead),  živi sam zase, izoliran, zapreden v kokon nevednosti. Že po Aristotelovi teoriji psihosocialne kompetence njena (ne)razvitost odloča o tem, ali je posameznik suženj kot zgolj govoreče orodje ali svoboden meščan polisa. 

Seveda lahko brez kakršnega koli jezikoslovnega šolanja naslovnik razume sogovorca, uspe dekodirati vsaj njegovo temeljno sporočilo. Večini, ki komunicira predvsem zaradi izmenjave informacij, tak način sporazumevanja zadošča. Vendar gre v tem primeru  bolj za razumevanje v grobem, brez razbiranja jezikovnih nians, ki lahko v nekaterih govornih položajih postanejo zelo pomembne. 

Jaspers je pokazal prednost eksistencialne komunikacije pred eksistenčno, kar v Sokratovem primeru pomeni odločitev za smrt, v Solženicinovem in drugih disidentih za eksil, v vsakem primeru pa gre za ekskomunikativnost resnice. Resnica kot celota je vedno na takšen ali drugačen način ekskomunicirana oz. izključena. 

Ekskomunikativnost resnice izhaja iz enoumja tega, kar vsi mislijo ali tega, kar nihče ne misli. Komunikativnost resnice je odvisna od pri znanja diferenciacije idej, stališč oz. pluralizma interesov, kar je danes šele minimalno udejanjeno. Razvijati komunikativnost in demokratični dialog pomeni rekonstruirati v novo celoto tiste elemente diskurza, ki bi sicer ostali pozabljeni in zaradi nerazumljenosti izključeni. 

Vsak sistem je tem trajnejši, čim več ugodja je v njem.  Po Marxu naj bi človek ponotranjil tržne zakonitosti tako, da bi na njih zasnoval najbolj pravično družbo. Kot je Hegel pokazal na meje komuniciranja na različnih stopnjah razvoja duha, je Marx pokazal na meje komuniciranja v sebičnih interesih, ki izhajajo iz pohlepa po denarju (kapitalu) in lastnini sploh. Univerzalno interakcijo pri obeh preprečuje v skrajni posledici monizem absolutnega duha, države, partije. Jaspers je pokazal prednost eksistencialne komunikacije pred eksistenčno, kar v Sokratovem primeru pomeni odločitev za smrt, v Solženicinovem in drugih disidentih za eksil, v vsakem primeru pa gre za ekskomunikativnost resnice. Resnica kot celota je vedno na takšen ali drugačen način ekskomunicirana oz. izključena. Kaj pomeni decentralizacija pogajalskih struktur v Evropi? Neorganizirani konflikti. umik, nedisciplina in sabotaža. Organizirana oblika je stavka in podob ne oblike.

Jezik je naše edino in največje bogastvo, zato glejmo, da bodo meje našega sveta v njem kar najširše. Napredek v jeziku je možen le z analizo in odpravljanjem napak (ko naknadno odkriješ boljšo formulacijo, potezo, dejanje, gesto) v svojem jeziku kot z analizo tega, kar so povedali drugi. Prav tako je s fenomeni učenja, mišljenja in poučevanja. Gotovo je najbolje najti skupni jezik in govoriti jezik, ki ga vsi razumejo, vendar je že Tolstoj vedel, da je to najtežje dejanje. Temu cilju se približa interakcijska teorija jezika, ki omogoča transformativnost, pre- in post-figurativnost. Jezik duhovnika je transcendenten, ker prihaja iz večnosti. Zato je drugačen kot jezik obrtnika ali kmeta. Duhovnik je tisti, ki razume vse in nikogar, je najbolj sprejeto in najbolj zavrženo bitje. To pa že odpira problem odnosa med različnimi vrstami jezikov. Duhovnik je najbolj izpostavljen nerazumevanju tostranosti, ker zastopa onostranstvo vsakdanjega horizonta.

5. Vrste jezikov

Jezike lahko opredeljujemo po socialnih skupinah ali po vrednotah (npr. jezik ljubezni ali jezik sovraštva). Dokler človek ne oblikuje jezika kot proizvoda jezikovne oziroma spoznavne igre, ne ve, v katerem svetu živi in ne more primerjati še neustvarjenega sveta z drugimi svetovi, ki so plod drugih in drugačnih jezikovnih iger kot tudi ne more presoditi, kateri od njih je boljši. Živi v kaosu brez identitet in razlik. V jezikovni artikulaciji sveta človek razločuje med določljivim in nedoločljivim, molkom besede in besedo molka, med subjektivnim in objektivnim (oz. še absolutnim po Popperju), logičnim in mitičnim itd. Glede na te artikulacije razlikujemo razne vrste jezikov. Glede na področja človekove zavesti razlikujemo filozofski, znanstveni, umetniški in religiozni jezik. Človekova težnja k univerzalnemu znanju je težnja k univerzalnemu jeziku. Razlikujemo jezike umetniških zvrsti od znanstvenega, filozofskega in religioznega jezika. Jezike lahko dihotomno razlikujemo na politični in apolitični, revolucionarni-uporniški in konformistični, itd. Jezike razlikujemo glede na stratifikacijo, raso, narod in spol. Vsaka filozofija jezika je angažirana, a ne v istem smislu in na enak način. Angažma je v enotnosti zavesti in dejanskosti. Filozofija je vedno prirejala jezik predmetu mišljenja, ki jo je označeval. 

Razlikujemo univerzalni, nacionalni, elitni in vulgarni in individualni jezik. Eksistencialni jezik uporablja drugačne kategorije – eksistenciale kot substancialni. Načelu nedoločenosti in kontingenčnosti ustreza prvi, principu določenosti pa drugi tako kot mehke mu valu sledi trdi in obratno. Razumevanje obeh jezikov je kot mentalna hoja po dveh nogah. Kako vemo, kam je treba premikati težišče iz dejanja v mišljenje ali obratno; ali gre za mišljenje akcije ali akcijo misli? V tem je bil spor Marxa s Heglom. Dilema jezika misli-filozofov ali jezika akcije. Trstenjak je razlikoval med besedo, ki ubija in besedo, ki oživlja.  Logos  dominacije  pomeni  tudi jezik  dominacije  (A. Heller)  in intelektualni  taylorizem (A. C. Zijderveld). 

Lastnost vsakdanje govorice je indeksikalnost, kar pomeni spremenljivost pomenov glede na kontekst. To pomeni, da je iste semantične vsebine mogoče označevati z različnimi simboli. Smiselnost interakcije je odvisna od premišljenega ravnanja. V vsakdanjem intersubjektivnem pomenu prevladuje evokacija nad informacijo, konotacija nad denotacijo. Nedoločenost in nenatančnost vsakdanjega jezika je osnova dialoga.  

Vrste jezikov razlikujemo lahko tudi glede na plasti individualne osebnosti glede na govorico telesa, razuma, duše in duha (lat. sub specie eterninatis). Kakršne vrste jezikov poznamo, takšne so tudi vrste dialogov:
- dialog z lastnim telesom (glej Južnič Identiteta, prvo poglavje). Gre za vprašanje, kakšna je notranja osebnost telesa, kako je o njem možno pridobiti notranje izkustvo. Izkusiti samoregulacijo in prirejati prihodnje ravnanje s preteklimi izkušnjami. Kasneje preide dialog na vprašanja smisla življenja in smrti. Posamezne organe nagovarjamo kot da so osebnosti ali pod-jazi z genezo. Tudi bolezen lahko govori o sebi kot osebnosti. 
- dialog s sanjami dajo občutek gibanja duše. Potrebno je registrirati veliko sanj iz bližnje in daljne preteklosti. Poskušamo slediti toku sanj in jim v meditaciji omogočiti nadaljevanje hkrati pa v sanje vnašamo stanje budne zavesti. 
- dialog s svojimi deli, da bi lastno življenje postalo umetniško delo. Če se človek hoče notranje razvijati, mora svojo notranjost eksteriorizirati (spoznavati, kaj koga odtujuje ali osvobaja v delu glede na uvid in spomin) in ugotoviti, kateri zunanji in-ali notranji dogodki so postali izvor  energije.
- dialog z družbo, da bi spremenili odnos do skupin, institucij, od katerih smo (bili) odvisni in ponovno definirati svojo identiteto z narodom, raso, družino. 
- dialog z dogodki, situacijami in okoliščinami. npr. če s partnerjem nimam več dialoga, ga skušamo najti z zakonsko zvezo kot osebnostjo.  
- dialog z osebami, sestaviti listo oseb za dialog, ki sam sebe piše. Ko ga beremo, se nam vzbujajo emocije, ki spet vplivajo na pisanje dialoga in s povratno vezjo nadaljujemo prodor v podzavest. Gre za spomin na ljubezenske afere, konflikte, nagle spremembe, vsakdanjo prozo. Katere osebe in s čim so najbolj vplivale na naše življenje? Identificirati bi morali smer gibanja (k ljudem ali od ljudi). Ali ima določeno delo učinke ne glede na predstavo teh učinkov? 

Protokol avtobiografije - zapisujemo vse, česar se spomnimo in nismo zapisali drugje. To pripelje do rekonstrukcije realnosti. (kakšni smo bili tedaj, kaj smo verjeli, kako smo se počutili, kakšna stališča smo zastopali, kaj nas je zanimalo). Intenzivni dnevnik se piše zaradi povezovanja svoje osebnosti. Gre za  poglobitev znanja o svojih  nezavednih  psihičnih  procesih. Evropa razvija kot podlago za integracijo potrebno edukacijo v smislu vzgoje za mir, za  strpen, interkulturni dialog in za novega evropskega človeka. Prav post-materialne vrednote prinašajo novo potrebo po dialogu, pogajanju in dogovarjanju med narodi v mednarodni politiki. 

Dialog kot izmenični, obojestranski, krožno-povratni, medsebojno  potekajoči proces akcije in  reakcije med partnerji ni samo osnova demokracije, ampak še prej življenja. Buber (1993) vidi v njem srečanje jaz-ti in kvaliteto življenja,  ki postaja vedno bolj evropska norma, ker evropska kultura izhaja iz pravice  biti  osebnost in misliti drugače. Verjetno  je,  da  bo evropska  integracija izpostavila še nova merila  demokracije  in demokratičnih procesov.

Kako dobiti dialog z znanjem onstran racionalnega razumevanja? To je dialog z notranjo modrostjo. Gre za čim bolj univerzalno, tolerantno sodbo. Človek mora najti svojo doživeto resnico. Progoff mu le kaže, kako jo lahko najde. Povečati je potrebno notranjo občutljivost z ID. Interakcija med različnimi aspekti življenja. Ko subjektivne vsebine pridejo v stik s kolektivnimi nivoji obstoja, postane posameznik sposoben, da občuti pulz časa in črpa energijo za odziv iz globin. Globlje spremembe in izkušnje pridejo nepričakovano. Tudi če nenamerno začnemo komunicirati z drugim modrecem kot smo si načrtali, sledimo to pot, ker nam tako govori podzavest. Ko se povežemo z življenjsko silo, nastaja v nas prava osebnost. Za preseganje sebe se je treba osvoboditi kriticizma, samohvale in strahov z razširjanjem časa.

Dialog ni le izvir logike pri Starih Grkih (Kapp), ampak tudi izvir različnih vrst dialektičnega mišljenja in jezika kot tudi personalističnih antropologij (npr. Buberjeve). Prave učinke dialogov v smeri principa samouravnoteženja  da le serija dialoških zapisov.

6. Dvojna funkcija jeziku v edukaciji in v svetu kapitala  

Ker o jeziku na področju edukacije ne razpravljamo prav pogosto naj za širšo javnost izmed devetih referatov na simpoziju izdvojim najbolj zanimive poudarke.5 Kodelja  glede na Reboula opozarja, da je vsak pedagoški diskurz za določene pojme vrednostno vključujoč, ko določene teorije in prakse opravičuje in izključujoč, ko druge diskvalificira. Šimenc meni, da pri zastavljanju vprašanj v »didaktični literaturi in v razredu« prevladuje precejšnja nedorečenost, čeprav se navezuje na pojmovanje Z. Rutar Ilc. Prepad med teorijo in prakso bi omilili z boljšim poznavanjem pragmatike. Sam (B. Novak) sem zastopal stališče, da le dobra (kakovostna, učinkovita) dialoška, demokratična, subjektivna in objektivna, kompleksno informativna komunikacija vodi k dobri, kvalitetni edukaciji.  Igor Ž. Žagar in B. Domajnko sta poudarila, da je jezikovna raba z interpretacijo vednosti, idej, občutkov, vrednot fizičnega sveta okoli nas itd. temelj pedagoške prakse kot posebne oblike komuniciranja. Pri etiki komuniciranja pogosto manjka vljudnost. Učitelji bi morali učitelji v šoli okrepiti vlogo pozitivne vljudnosti, da bi se ga posluževali tudi učenci. V. Vendramin se je lotila tudi pri nas poznane teme pismenosti. Avtorica je prešla od problemov s pismenostjo k problematizaciji pismenosti. Ta pojem postaja čedalje širši z zelo različnimi razvrstitvami na vrste, tako da že skoraj ne vemo, kaj je z njim še mogoče pojasniti'. Za Vendraminovo pismenost ni le veščina, ampak tudi družbena in kulturna praksa, ki zadeva mite, kode, vrednote in ideologije. Kot alternativo dosedanjim vrstam pismenosti uvaja pojem 'kritične pismenosti'. J. Žmavc je razpravljala o pouku latinščine v osnovni šoli. Meni, da ima sicer pomembne civilizacijsko-kulturne cilje, vendar pa ne dosega vrednosti antične kulture, čeprav jo nakazuje. Pouk latinščine je sicer interdiciplinaren, vendar pa je le na nekaterih osnovnih šolah. Latinščina ni postala v naših strokah univerzalni jezik6 t. im. 'lingua franca', stara grščina pa še manj. M. Babič je interpretiral jezik in slovnico kot 'uporabniški vmesnik' po analogiji računalniškega grafičnega vmesnika. Človek postavlja jezik kot vmesnik medse in sogovornika kot most povezovanja med njima. J Justin je predstavil nekatere pomanjkljivosti zgodovinskih učbenikov, ki skušajo podati logično razlago nekaterih zgodovinskih dogodkov (npr. Soška fronta v prvi svetovni vojni in Koroški plebiscit), vendar jim to zaradi zapletenosti dogajanj ne uspeva. E. Ženko je v prispevku 'Jezik podobe in podoba jezika' načel vprašanje odnosa med branjem verbalnega besedila in besedila podob (fr. lire images). Čeprav danes govorimo že o terorju podobe, ko ustvarjalci skušajo upodobiti tudi vse tisto, kar so dosedanje generacije prebrale v besedilih, pa je branje in  s tem tudi razumevanje podob okrnjeno. To verjetno pomeni zapostavljanje primitivnega jezika podob v imenu kognitivnega jezika.

Tako nas simpozij, ki je bil na Pedagoškem inštitutu6 v l. 2005, navaja k nadaljnjemu razmisleku o pomenu jezika v edukaciji.  Če že ne  moremo  očistiti pedagoški diskurz' o vzgoji in izobrazbi raznih neologizmov, sloganov, pleonazmov v smislu drugih večpomenskih navlak v smislu Occamove britve,  pa ga tudi ne kaže zgolj kopičiti z novo navlako. Treba je paziti, kaj teoretski diskurz vključuje in kaj izključuje tako kot praktična komunikacija v šoli. Od tega kriterija je odvisno, v kakšnem smislu je vzgoja permisivna in v kakšnem je represivna. Podobno lahko rečemo tudi za pismenost: čim bolj tudi iz strahu pred izkazovanjem slabe pismenosti ali nepismenosti posameznikov na določenih področjih družbenih dejavnosti širimo ta pojem do univerzalnega pomena, tem večja je nevarnost, da  de facto stagnirajo nekatere naše notranje zmožnosti opismenjevanja zaradi več dejavnikov: neenakomernega in vedno hitrejšega razvoja, neenakosti v izobraževanju, ker le-to ni vsem dostopno,  specializacije posebnih znanstvenih disciplin, ki jim ustrezajo predmeti v šoli. Antropološka resnica je, da nekatere stvari obvladujemo bolj, ker druge obvladujemo manj. Specializacija nekaterih organov pomeni zakrnevanje drugih.  V tem in ne samo v tem je smisel 'življenja kot tekanja za dogodki' (life around the bend).  

Očitno ima antropologija razsežnosti od človekove izročenosti biti do razpoložljivosti za ekonomsko dogajanje na trgu kapitala. Moderna ekonomija kot veda o podjetništvu in o smotrnem izkoriščanju gibanja kapitala je (ne)kritično vpeta med oba pola. Po eni strani gre za pridobitnega človeka, ki izhaja iz imperativne nuje, da v vsakem trenutku izkazuje primerjalne prednosti pred drugimi tekmeci, po drugi strani pa (taisto bitje?) le kozmično prebujeno prebiva v skupnem domu po zgledu daoistične nedejavne dejavnosti (wu wei). Danes smo priče praktičnega sprevračanja enega modela v drugega, iz modela spekulativnega predvidevanja, da je  'dobrin dovolj za vse' do praktičnega soočanja z modelom 'pomanjkanja dobrin'. Tako se kombinirata jezik vključujočnosti z jezikom izključujočnosti podobno kot že Sullivanova neselektivna pozornost s selektivno pozornostjo glede na situacijo. Včasih je kompromis med njima dober, včasih slab, včasih ga pa sploh ni.      

Komunikacija v NLP je opredeljena po zmožnostih jezika samega, naših sposobnostih izražanja, smiselnosti izraza, po razumevanju slike sveta in naše samopodobe. Pozitivni pogledi razširjajo njeno polje, negativni ga pa zožujejo. Težko je razlikovati med “ne smem” in “ne morem”. Po Perlsu je treba tedaj reči 'nočem'. Poznamo tudi inačico 'kaj pa, če bi vseeno poizkusil'. In ta zapis je bil poizkus odkriti izhodišča za meta- in Miltonov jezik v NLP.  

Opombe

1 - V začetku so besedo posredovali sli (gr. hermes). Besedo je v Stari zavezi posredoval sam Bog, v Novi zavezi pa Jezus. 

2 – Po logiki ne-celega je vsaka komunikacija ekskomunikacija, vsaka socialna inkluzija tudi asocialna ekskluzivnost, vsaka (metafizična) celota je obremenjena s partikularizmom itd. V mistični enosti je ravno nasprotno: vsak najmanjši del je že celota – živiš kot celica, misliš pa kot Bog (Chopra).       

3 – Pismenost je dežniški pojem (umbrella's term).  Veliko je zvrsti. Kritična pismenost naj bi bila nadgradnja funkcionalne. 

4 – Lahko govorimo o izvoru pesniške govorice (pri Hoelderlinu) kot Heidegger, o izvoru formalne logike kot Kapp ali o izvoru vesolja kot astrofiziki.

5 – Gre za poročilo o simpoziju »Vloga in pomen jezika v vzgoji in izobraževanju«, ki je bil na Pedagoškem inštitutu, 7. 10. 05. Prispevki so z dvema izjemoma objavljani v reviji Šolsko polje 2005, št. 1-2.

6 – Univerzalni jezik je tako kot univerzalna religija ali univerzalne vrednote že klasični ideal, ki je še danes sporen glede njegove uresničljivosti. 
   
Literatura

- Gadamer,  (1999). Izbrani spisi. Ljubljana, Phainomena.
- Habermas, J. (1985). Theorie des kommunikativen Handelns. 1. Band. Handlungsrationali taet und gesellschaftliche Rationalisierung. Frankfurt, Suhrkamp. 
- Habermas J. (1985). Theorie des kommunikativen Handelns. 2. Band. Zur Kritik der funk tionalistischen Vernunft. Frankfurt, Suhrkamp. 
- Heidegger, M. (1991). Platonov nauk o resnici. Ljubljana, Phainomena.
- Hribar, T. (1970). Molk besede. Beseda molka. Maribor, Obzorja.
- Kunst Gnamuš, O. (et al., 1998). Posrednost in argumentacija v govoru. Zgradba stavka med in formacijo, argumentacijo in konverzacijo. Ljubljana, Center za diskurzivne študije.
- Krings, H. et al (1974). Handbuch philosophischer Grundbegriffe. 6. Bd. Muenchen, Koesel.
- Kujundžić, N. (1987).Komunikacija-bit edukativne prakse. V: Filozofska istraživanja. 7(19), str. 1015-1022.
- Luhmann, N. (1984). Soziale Systeme: Grundrisse einer allgemeinen Theorie. Frankfurt, Suhrkamp. 
- Luhmann, N. (1988). Oekologische Kommunikation: Kann die moderne Gesellschaft sich auf oekologische Gefaehrdungen einstellen. 2. auflage. Opladen, Westdeutsche Verlag.
- Makarovič, J. (1986). Kritika krščanske ljubezni. Ljubljana, MK.
- Mandić, T. (1998). Psihologija komunikacije. Ljubljana, Glotta.
- Maturana, H. R. & Varela F. J. (1998). Drevo spoznanja. Ljubljana, SH. 
- Žižek, S. (1976). Znak, označitelj pismo. Prilog marksističkoj teoriji označiteljske prakse. Ideje.