Dr. Bogomir Novak

Družbenokritična ost transakcijske analize 

Povzetek

Uvodoma najprej opišemo osnovno filozofijo in strukturo transakcijske analize. Stanje odras-lega je stanje jaz sem OK, stanje neodvisnega mišljenja (primerjava z računalnikom), obvladanih čustev. Avtokratska osebnost je v vlogi starša ali upornega otroka. Le avtonomna osebnost je razvijajoči, osvobojeni odrasli, ki procesira informacije v novi zavesti 'sedaj in tukaj'. Nato se  spustimo v  svet iger. Izpostavimo  družbenokritično ost TA, ki jo je načel že Harris. To je možno, ker stanja jaza niso omejena le na člane družine, ker niso vloge, prepoznavamo jih pa prek vlog.  

Pokazali smo, da se psihološke igre, ki jih opisuje Berne (2007) odigravajo na ravni družbe v strankah, narodih, ustanovah itd. Umestili  smo Bernejevo teorijo iger med druge teorije iger kot temeljev človekovega sveta. S tem smo pokazali, da imajo igre tudi pozitivni pomen in ne le pretežno negativnega, ki jim ga pripisuje Berne. V vsakdanjem življenju je najbolje, če se negativnih iger izogibamo, ker jih ne moremo obvladati.   
      
1. Uvodni prikaz transakcijske analize

Transakcijska analiza (TA)1 je teorija osebnosti in psihoterapija za doseganje osebnostne rasti in spremembe. TA lahko uporabimo, kjer želimo razumeti človekovo duševnost, komunikaci-jo ter odnose med ljudmi. Uporablja se pri zdravljenju različnih psihičnih težav (anksioznost, depresija, osebnostne motnje idr.). Ta analiza integrira psihoanalitično in kognitivno – vedenj-sko terapijo v okviru humanistično eksistencialne filozofske usmeritve. Transakcijska analiza se kot psihoterapija uporablja pri delu s posamezniki, pari, družinami in skupinami. TA opre-deljujemo kot teorijo osebnosti in njene motivacije in teorijo ter prakso komunikacije, ki dosegata pozitivne osebnostne spremembe. TA temelji na eksistencialističnih in humanistič- nih filozofsko-antropoloških in psiholoških izhodiščih. Eksistencialna komponenta NLP in TA je v tem, da je vsak odgovoren za svoje vedenje. Upoštevata pa tudi generativnost. Pri NLP in TA smo to, kar postanemo z lastno aktivnostjo. Prevzeti vzorci ne morejo biti zadostni, ker izvirajo iz prve ali druge socializacije. Harris (2007, 289) je rekel: »človek ne ustvarja le lastnega bistva, ampak istočasno dostojanstvo celotnega človeštva.«  V povezavi s tem piše Harris o 'zdravi pamet svetosti'. 
Po eni strani je TA deduktivna, po drugi strani pa temelji na empirični realnosti. To  je eno od posrečenih ravnovesij, ki jih teoretična in klinična misel TA neguje tudi danes. Šola TA je npr. v letu 1999 uspešno prestala standarde empirične validacije ob vzpostavljanju kriterijev psihoterapevtskih modalitet glede na zahteve Evropskega združenja za psihoterapijo (European Association for psychotherapy).
TA lahko tudi fenomenološko opredeljujemo. Izhodišče, da je socialno resničnost možno najbolje spoznati skozi neposredno izkustvo, je eno od epistemoloških izhodišč vtkanih v TA. Berne sam je svoj pristop označil kot "sistematično fenomenologijo". Ta orientacija TA je razvidna tudi iz njegovih študij intuicije, v katerih med drugim polemizira z nekaterimi tedaj prevladujočimi poudarki v psihoanalizi svojega časa: »Da bi razumeli intuicijo, se zdi neobhodno izogniti se verovanju, da ni mogoče nekaj vedeti, ne da bi bili sposobni ubesediti to, kar posameznik ve in kako to ve… Psi vedo določene stvari in prav tako čebele. Resnično vedenje pomeni znati delovati prej, kot znati ubesediti.« (Berne 1996) Za Berneja kot tudi za Kolba je človek prej akter kot mislec, prek akcijsko kot kontemplativno bitje. Berne je ostal zvest tem predpostavkam tudi v svoji poznejši teoriji osebnosti, razlagah  komunikacije in v psihopatoloških konceptih. Ne vemo, kako se za Berneja človek uči. Očitno je, da s sposnemanje, kar si najkasneje formira odraslo stanje, čeprav jo ima v zametku. Povejmo, da je učenje za Kolba proces, v katerem se znanje ustvarja s transformacijo izkušenj. Kolb razlikuje med akomodativnim, divergentnim, konvergentnim in asimilativnim učnim stilom.
Človek se uči situacijsko intuitivno. Človeško bitje ni sposobno učenja in spoznavanja stvarnosti le iz struktur Odraslega (O2) – prvenstveno v logosu kot njegovi podstrukturi, temveč delno tudi v miselnih in aperceptivnih procesih, ki so zajete v Odraslem (O1 – Malemu profesorju). "… obstaja pravi čas za znanstveno metodo in tisti za intuicijo – prvo vnaša več gotovosti, slednje – intuicija, ponuja več možnosti; oboje skupaj pa predstavlja osnovo kreativnemu mišljenju." (Berne 1996) 
Kot vemo se je TA razvila iz psihoanalize. TA je kot psihoterapija dogovorna oblika za dose-ganje želenih osebnostnih sprememb v mišljenju, čustvovanju in obnašanju. Izhaja iz izvirne teorije osebnosti – stukturalnih in funkcionalnih modelov. Njihova osnova so ego stanja (stanja jaza) kot tudi strukturalni, funkcionalni in drugi modeli v okviru TA – psihopatologije. Pri psihoterapiji je pomembno, da opredelimo, kaj je problem, kako ga vidimo sami in kakšne so sprejemljive poti reševanja. TA psihoterapevt bi moral znati klienta opolnomočiti, da rešuje problem z vidika odraslega.

Naša osebnost se sestoji iz treh delov. Berne3 je opisal načine vedenja ljudi kot  otroški, starševski  in odrasli. Pritegnejo nas ljudje, ki so nam  podobni tudi  po tem, kar prikrivajo. To, kar ni bilo zaželeno, smo  se naučili prikrivati. Na tem je slonel totalitarni režim. Tudi pri TA se pokaže da najpogosteje živimo v delnem svetu, radi bi pa bili celoviti. To pa smo le, če smo skladni – kongruentni. Transakcijska terapija nam pomaga doseči odraslo stanje jaza.  

Toda najprej moramo vedeti, kako se ta stanja kažejo. Na spletnih straneh http://www.zdravje-plus.com/osnove_transakcijske_analize.htm beremo, da je “ego stanje skupek sorodnih vedenj, misli in občutkov. To je način, na katerega manifestiramo del naše osebnosti v določenem času”. Pomembno je vprašanje, na katero ego stanje se 'sorodna vedenja…' nanašajo. Najboljše je stanje odraslega. Kadar se vedem, mislim in čutim v skladu z dogajanjem okoli sebe tukaj in sedaj in uporabljam vse vire, ki so mi na razpolago kot odrasli osebi, sem v svojem 'odraslem ego stanju'. Tedaj sem O.K. in tudi drugim omogočam, da so O.K. vendar v vseh drugih položajih nismo O.K. TA v večini primerov osvobaja komunikacijo od kontaminacij in prekinitev. Mnogi se večkrat vedejo, mislijo in čutijo na načine, ki so preslikava odzivov njihovih staršev ali drugih zame pomembnih oseb v obdobju odraščanja. Takrat so v ego stanju Starša, ne da bi se tega zavedali. Včasih tudi zavedanje ne pomaga, da bi to stanje spremenili. Podobno je z vračanjem v načine vedenja, razmišljanja in občutenja, ki smo jih uporabljali kot otroci. V teh primerih smo v ego stanju Otroka. 

Ta tri ego stanja so sestavine naše osebnosti drugače kot pri Freudu id, ego in super-ego. Berne ni bil edini Freudov učenec, ki je prelomil s svojim učiteljem. S konceptualnega vidika so starši ekstro-psiha, ki jo v otroštvu od staršev skopiramo oz. prevzamemo, odrasli kot 'zdravi del osebnosti je neopsiha in otrok je arhepsiha. V konceptualnem modelu sta otrok in starš del psihopatologije in spominja na Jungov boj s sencami.

V vsaki situaciji bi se morali vprašati 1. kaj hočem jaz, ker smo sicer preveč altruistični, 2. kaj hoče drugi, ker smo sicer sebični in 3. kaj terja od nas situacija, ker smo sicer socialno neprilagojeni.  Temu ustreza učenje iz lastnih izkušenj, iz izkušenj drugega in situacijsko učenje. Ustreza tudi trojnemu poslušanju. Po Brajši govorimo celo o četvernem, ki nastane, ko se vprašamo, kakšen je naš  odnos.  Kot vidimo je cilj TA in NLP isti. Gre za delovanje, ki je  usklajeno s samim seboj in z okoljem. Ne gre le za usklajenost z najbližjim okoljem, kar se doseže v NLP z eko-čekom, ampak tudi za usklajenost s človeštvom. Harris (2007) meni, da dostojanstvo posameznega človeka spodbuja dostojanstvo človeštva. Ker je bil naš sprejem vpliva staršev sad odločitev, se lahko kasneje odločimo drugače. 

Življenjske pozicije so: 
1. jaz sem v redu, ti si v redu (rast in razvoj),
2. jaz sem v redu, ti nisi v redu (revolucionarna),
3. jaz nisem v redu, ti si v redu (depresivna),
4. jaz nisem v redu, ti nisi v redu (devolucija),
5. Jaz/ti si v redu samo, če… (priganjalci).

Terapevtsko je najtežja pozicija 4. to vedenje je destruktivno za samo osebo i n njeno okolico. 5. pozicija izhaja iz spoznanja malega profesorja, da se dobi pozitivni strouk za uboganje. Preprilagojeni otrok je v 2. poziciji. Če naše potrebe niso zadovoljene, pogosto za to krivimo druge, kar je pozicija 1. to se prenaša s staršev na otroke. 

Po Berneju in Harrisu se nahaja odrasli med otrokom in staršem, ki sta prevzeti osebnostni strukturi in vodita k posnemovalnemu vedenju.  Tako sem po očetu prevzel strah in zadržano voljo. Stres nas vodi v regresivna stanja. Ego stanje Odrasli je ego stanje, ki ima vse, kar je potrebno za kvalitetno življenje. Ima realne predstave o svetu. Informacije uporablja korektno, logično pravilno. Zaključki so natančni. Je avtonomen. Ima premišljene vrednote (prepričanja) in ustrezne emocije, ki jih izraža na socialno sprejemljiv način. Akcije so adekvatne. Odrasla oseba je tista, ki je razčistila s svojo preteklostjo.  To pomeni zavedanje stvarnosti, intimnosti (imajo kapaciteto za bližino), spontanosti (v mejah primernosti) ter avtonomnosti.
    
Direktno govorjenje tako kot avtokratsko vodenje izhaja iz pozicije starša. Preveč prilagojeni otroci niso O. K. Poznamo tri vrste takšnih otrok: preustrežljivi, nemočni ali uporniški oz. maščevalni. Čim več je kontrole, tem več je uporništva. Starši nudijo ponavljajoče odgovore.  Svobodni otrok razlikuje med osebo in njenim vedenjem. Življenjske pozicije so vrednostne sodbe o sebi in svetu.  Psihološke igre so manipulacije.     

Tudi Berne se zaveda, da se brez organiziranega socialnega delovanja  jaz ne more razviti in identiteta se ne more oblikovati. Aktivno ustvarjalno stanje jaza v smislu lastnega razvoja in predmetnega delovanja je stanje odraslega.  TA je vedenje o stroukih (strokes). To so osnovne komunikacijske enote. Niso že same vsebine informacij, ampak podlaga zanje. Lačni smo pozornosti.  Stroukiramo vse tri dele sebe. To je odprt okvir za dober stik, ker gre za investiranje energije v drugega. Je psihološka osnova vse socializacije in vzgoje. Strouke lahko tudi zavrnemo. Pravilo je: če ga imaš, ga daj, če ga dobiš, ga sprejmi. V Bertokovih skriptih (2007) beremo, da poznamo sedem vrst stroukov. Seveda so boljši pozitivni, ki povedo, da smo v redu kot negativni. So še eksterni in interni, filtrirani in verbalni ter neverbalni strouki. Pomanjkanje ustreznih strokov otrok začne dopolnjevati – nadomeščati z (samo)diskounti (discounts). 

Diskounti s svojimi odpisi v bistvu zastrupljajo teren odraslega. Strouk je stimulacija, enota pozornosti in enota socialnega prepoznavanja, diskount pa je ignoriranje, negacija, odpis, zanikanje v smislu odpisovanja. Pomembno je vprašanje, na kateri ravni reševanje problema odpišemo: 1. eksistence – npr. ne priznam, da sem s čim zasvojen, 2. pomena, npr. nič posebnega ni, če si dekle prereže žile, 3. zanikanje možnosti spremembe oz. rešitve problema, 4. zanikanje individualne sposobnosti rešitve – sebe ali drugega kot rešitelja. Npr. 1. ne moremo napraviti tega za določeno ceno, 2. ne moremo napraviti v določenem času, 3. ne dosežemo te ravni izvedbe, 4. ne sprejmemo tega rizika.2  Spor glede pogojne ali brezpogojne sprejetosti se za otroka začne že v otroštvu. Kot bi starši hoteli reči otroku: če hočeš priznanje, pa razvij ali pokaži nekaj, kar nam bo všeč in otrok odgovarja:  če hočete, da kaj razvijem, pa mi najprej zagotovite priznanje. Ohranjanje ravni otroka je ohranjanje ravni nesposobnosti.  Prikrajševanje s strouki je znotraj priganjalca 'potrudi se'.  Včasih se ne zavedamo lastne razdvojenosti. Sklepa, da ni vredna nič in če bodo drugi to videli, jo bodo odpisali. Zato  se kaže kot ambivalentno (+-). Pretirano socializirani ljudje – ljudje se trudijo biti to, kar niso in skriti to, kar so. 
Berne je opisal načine vedenja z ljudmi kot  otroški, starševski in odrasli. Pritegnejo nas ljudje, ki so nam  podobni tudi  po tem, kar prikrivajo. Kar ni bilo zaželeno, smo se naučili prikrivati. Novo službeno okolje nam daje vtis, da so se stvari spremenile, a kmalu postane vse po starem-ker se mi nismo. To se pogosto navaja, vendar se ponavadi v novem okolju tudi mi  spremenimo. Zaželeno samopodobo ohranjamo z varnostnimi mehanizmi, samozaščitnim mišljenjem  itd. Družimo  se s tistimi, ki imajo našo idealizirano sliko. Tudi s (ne)prikri-vanjem namenov dosežemo cilj. Berne (2007, 40) deli transakcije na komplementarne in križne, enostavne ali prikrite. Prikrite pa so kotne in dvojne. Če hočemo s kom prekiniti komunikacijo, vzamemo takšen neuravnotežen, križni način.  
Skladna osebnost je sinteza telesa in duha. Takšna osebnost je avtonomna.4 Berne (2007, 181) definira avtonomno osebnost kot tisto osebnost, ki »ima ali si je ponovno pridobila tri sposobnosti: zavestnost, spontanost in intimnost.« Zavestni smo tedaj, ko vidimo stvari na sebi lasten in ne zgolj na priučen način. Smo sedaj in tukaj in ne v preteklosti ali v prihodnosti. Da bi to preverili, si postavimo vprašanje 'kje je moja duša, ko je telo tukaj'. Pozabljamo, da posameznik lahko obračuna s preteklostjo, če ve, da v njej ne more ničesar več najti. To pomeni, da je dosegel spravo, ker je rešil konflikt. 

Berne (2007) navaja naslednje primere: 
1. Če smo pri vožnji v službo obtičali v gneči, je naš duh še pred vrati pisarne. 
2. V vlogi zamerljivca nas ne zanima natančen prihod na delo, ampak izgovori za neuspeh.  
3. 'rojenega voznika', ki je zlit s svojim vozilom in se ne zaveda okolice. Vožnja mu predstavlja zabavo odraslega. 
4. oseba živi v sedanjem trenutku in opazuje tudi okolico. Odrasli je mesto, kjer je dogaja akcija, kjer je doma upanje in kjer leži možnost spremembe (Harris 2007, 96).

Za TA je pomembna časovna razsežnost osebnosti. Gre za odnos posameznika do njegove preteklosti, ki je njegova osebna zgodovina kot tudi sedanji odnos do psihološke in socialne komponente komunikacije, ki se običajno celo nasprotujeta. TA nima posebnega poglavja o časovni črti in terapiji na časovni črti (time line therapy) kot NLP, vendar pa ta veščina ni odveč. Kajti prekinitev z igrami, ki smo jih igrali doslej, že pomeni boljši korak v prihodnost (futur pace).  Obe 'terapiji' predpostavljata izhodišče v optimalnem črpanju človeških virov pri zadovoljevanju potreb. Reprogramiramo tudi čas. Programiranje časa je materialno, social- no in individualno.

TA pozna naslednjih šest načinov strukturiranja časa, ki jih razvrsti na:
1. aktivnosti (odrasli)
2. rituali – starš – otrok
3. klepeti – otrok 
4. urnik – otrok 
5. igre – starši in otroci
6. intimnost – svobodni otrok.

Logično je, da je vprašanje organizacije časa na tretjem mestu, ker za lakoto po dražljaju (strouku) in lakoto po priznanju pride lakota po strukturi – izpolnitvi časa. Čas se naučimo strukturirati čim bolj zgodaj. Kot pravi Berne, ni vseeno, kaj rečemo po pozdravu. V 'potem' je očitno skrit skript. Celo razvoj današnjega potrošništva si razlagamo kot odgovor na  strah pred praznino neizpolnjenega in ciljno neorganiziranega časa. Brez drugačne elementarne komunikacije, večjega priznanja in reorganizacije časa ni mogoče doseči boljših pozitivnih rezultatov. Sicer se dogaja, da nam novo službeno okolje kot novi osebni partner dajeta vtis, da so se stvari spremenile na bolje, a kmalu postanejo odnosi podobni prejšnjim, ker mi nismo spremenili skriptov in arhetipov. Tako kot imamo v umetnosti stare in nove šole, jih razlikujemo tudi  pri izbiri življenjskih stilov. Zaželeno samopodobo ohranjamo z varnostnimi mehanizmi, samozaščitnim mišljenjem  itd. Družimo  se s tistimi, ki imajo našo idealizirano sliko.  
Če si biološki otrok nisi vedno v stanju jaza otroka, če si biološko odrasel nisi vedno v stanju jaza odraslega. To stanje pa spet ne pomeni le socialno ali etično zrelost odraslega. Stanje jaza starša ne sovpada z družinsko vlogo staršev, ker si lahko starš v podjetju ali v drugi ustanovi. Gre za opredeljevanje stanj s posebnimi tipi komuniciranja. Obe NLP in TA se zavzemata za najboljšo komunikacijo za najboljši svet. Obe učita sledenje spremembam. Ustaljene navade z avtomatizmi po arhetipskih obrazcih niso dobre. Gre za preseganje izročila. Kongruentnost osebe eko-ček že vključuje. Eko–ček ni vnanji dodatek. Razlikovanje negativnih in pozitivnih strani delovanja je vsebovano že v aksiomu 'če nekaj ne  deluje, izberi nekaj drugega' in v več tehnikah npr. rušenju negativnih sider.                   
Temeljni besednjak TA je izražen z vprašalnicami 4 mat + kje, kdo, kdaj, koliko, na kakšen način, v primerjavi s čim. Že otrok jih začne uporabljati, kar kaže na odraslega. Tipične starševske besede so kontrolirajoče ali negujoče. Razlikujemo komplementarne in križne transakcije. V bistvu gre za vprašanje zadovoljivosti komunikacij določenim kriterijem stanja jaza. Tudi v NLP so splošni cilji enaki – učinkovitost komuniciranja, optimaliziranje sebe. Obe sta plod razvojno odprte družbene klime za novo produktivnost, ki ne izhaja več iz količine dobrin, ampak iz njihove kakovosti. Zato k celovitemu obvladovanju kakovosti sodi delavec kot (samo)upravljalec, k otroku-učencu obrnjeno izobraževanje, k učenju obrnjeno poučevanje. Sprememba v identiteti posameznika in ustanove. 
2. Igra kot temelj sveta

Elementi igre so v vsaki civilizaciji. Najdemo jih v antični, srednjeveški in moderni kulturi. Danes se na vseh področjih povezujeta igra in tekmovalnost, zlasti pa na ekonomskem. Že v Stari Grčiji so poznali več vrst iger v smislu športnega tekmovanja, pesnenja, političnih govorov in filozofskih pogovorov (npr. takšnih, v katerih Sokrat zmaga). Lahko govorimo o igri sveta kot boju in prikazu. S psihosintetičnega vidika gre za usklajevanje odnosov med podosebnostmi navznoter in navzven. Povezujejo se stili in igre.

Preden si pogledamo Bernejev ožji pomen igre, si poglejmo najprej nekaj najširših filozofskih pojmovanj igre. Postavimo si vprašanje, kaj pomeni univerzalizacija igre kot temelja sveta. Da bi ga razumeli, je treba vedeti, kaj je igra. Opredelitev iger je več. Igra je simbol boja s smrtjo, naravnimi elementi (agrarne igre), s sovražnimi silami (bojevite), s samim seboj (strah, slabosti, dvomi). Igra je prvotno izraz zmage človeka kot igrivega bitja (lat. homo ludens) nad naravo. V igri mora človek najti svoje mesto ne glede na to, ali zmaguje ali izgublja. Igra pomeni predajanje predmetu. V celovitosti te predaje je njena učinkovitost. Razlikujemo iniciacijske, didaktične, mimetične in tekmovalne igre, ki črpajo vsebino iz navdiha življenja in razvijajo sposobnost prilagajanja. Uspeh elektronskih iger, ki je nastal ob koncu 20. stoletja, je pogojeval tudi matematično teorijo iger.  Prevladujoče igre simbolizirajo poglavitne interese dobe. Novejše igre so  poslovne in borzne igre, master mind in Rubikova kocka. Te igre napovedujejo dobo robotike in informatike. Igra v temelju sveta pomeni, da je vse rizično in slučajno. V njej bi lahko videli spontanistični odziv na hiperorganiziranost dela. 

Zanimivo je, da so komunikacijske strategije tudi strategije igre (izgubiš-dobim, izgubiš-izgubim, dobim-dobiš itd). Po Bluesteinovi lahko govorimo o komunikacijskih igrah v odnosu izgubiti in dobiti zase ali za obe strani. Od stopnje naše samo zavesti in pozitivne samopodobe je odvisno, katero igro smo pripravljeni igrati in kaj smo pripravljeni tvegati. 

Tudi znanost, umetnost, politiko, gospodarstvo  in komunikacijo lahko štejemo k socialnim igram. Človek kot homo ludens je igrivo bitje. Govorimo o jezikovnih igrah (Huisinga – Wittgenstein). Že v antiki so razlikovali med paidia – sproščeno zabavo in ludus – zabavo po konvencionalnih pravilih. Meja med njima je premična. Kar velja danes kot igra je bil včasih magijski obred, kar pa je danes svet dela bo morda jutri svet igre. Za organizacijske igre je red sistem ekvivalenc, kjer točno vemo, kaj čemu sledi.  Igra nas zagrabi, da nam postane pomembnejša kot realnost.  Wittgenstein je pojavljanje jezika razumel kot jezikovno igro.  

Igri pogosto očitamo neresnost in nerealnost, pri čemer predpostavljamo delitev na resne in neresne oz. zabavne igre. So tudi iluzionistične – rokohitrske igre. Pri izgubljeni igri ima posameznik občutek, da je žrtev iluzije. Igra in iluzija sta si izvorno etimološko blizu, ker že latinska beseda in il ludo pomeni, da si v igri. V igri se tedaj zastavlja določena vsota, predmet, živo bitje (žival) lahko pa tudi življenja posameznika, skupine, naroda in celo človeštva. Stare etnije so izvajale igre žrtvovanja. Kartažani so v večji meri žrtvovali otroke kot stari Rimljani.   Pri starogrškem filozofu Heraklitu sta Dioniz in hades isto, kar pomeni, da ima dionizična igra tudi masko smrti. Kot pri Starih Grkih ima tudi pri Berneju tragična igra prikrit namen. 

V svetu visoke informacijske tehnologije se zdi, da se slike same naslikajo ali narišejo, da se napisi sami napišejo, tako da stečejo črke pred gledalcem, da se knjige same pišejo, junaki pa se sami razvijajo, ker ni več razločne meje med realnim in virtualnim, včasih pa tudi ne med dobrim in zlim.  Takšen svet nas sam po sebi ne osvobaja, ampak nas določa. Tako npr. v numerološkem svetu človek povsod usodno srečuje svoje število. Gre za t. i. samoupravno igro, ki jo je Aristotel v Politiki ironiziral, ker nadomešča človeško aktivnost. V bistvu gre za človekovo potrebo, da bi njegove slabosti izživel nekdo drug, četudi gre za sliko Dorijana Graya. Pisatelj rad v junaka projicira svoje travme, da bi jih ta izživel namesto njega. Lahko bi govorili tudi o človekovi iluziji vsemogočnosti, po kateri naj bi se stvari same zgodile. Vsemogočnost velja za kozmos v celoti in našo domišljijo poistovetenja z njim. 
      
Šah je racionalna igra, ki pa je ne igrajo le posamezniki v odraslem stanju jaza kot računalnika. V zadnjem času  najmočnejši računalnik premaguje najmočnejšega velemojstra. Vendar pa šah ni le levosferična igra možganov, ampak je tudi desnosferična, ker vsebuje taktike, kombinacije, zvijače in gambite. Šah daje občutek obvladovanja simbolnega sveta. Izginja materialno prostorska razsežnost šaha, povečuje pa se pomen časovne dimenzije. Šah daje videz učinkovite izvedbe največjega števila potez v najmanjši časovni enoti. Hkrati živi šah ohranja tudi dosedanje stile igranja na  turnirjih. Zanimivo je, da šah omogoča tudi pat oz. neodločen izid igre, kar je matematično ničelna vsota. Vendar pa poraženec ne dobi minus točke, ampak nič točk.  

Shakespeare je v drami Kakor vam drago dejal: »ta svet je oder in moški vsi in ženske le igralci.« Berne prav tako misli, da se življenjske igre in igre na odru ne razlikujejo. Iste igre tedaj lahko razumemo amatersko ali profesionalno, laično ali refektirano. Budizem razume življenje le kot igro videza, ki jo je možno preseči v praznini nirvane. Za objektivnega idealista Hegla je bila vsa filozofija le igra duha s samim seboj drugače kot za subjektivnega idealista Berkeleya. Upamo se trditi, da je slednjega obče le utvara posameznikove zavesti tako kot je za Hegla posamezno le utvara obče zavesti. Podobno je v sodobnem kozmopolitizmu možno trditi, da smo vsi del kozmosa kot da je ves kozmos že v nas v smislu vseh svetov in vseh obzorij. Filogenetsko smo univerzalno odgovorni že po naši generativnosti. Na nek neopredeljen način so bile vse generacije poslednje in obenem nedokončane. Evolucijsko je igra človeštva vedno že končana in vedno se na novo začenja. Različne igre med seboj interferirajo kot različne vrste gibanj.    

V stari Grčiji so razumeli življenje kot igro, ki jo z ljudmi igrajo Bogovi in ljudje v njej izgubijo. Na to misel nas danes navajajo tudi fatalistična teorija odločitve (dvojna vez – kakorkoli se odločim je to narobe), teorija kontingence ali teorija kaosa. Smo le človeške lutke na odru življenja. Sproščeno in predano se odpiramo kot kanal v komunikaciji za zgodbo, v kateri se najdemo. Pot iz igre drugih je redna meditacija s samodisciplino in nenavezanostjo.
 
Razlikujemo igre s konstantno vsoto (constant sum game) in igre z ničelno vsoto, ki  je pri enakih igralcih. Če so rezultati različni,  je to igra z variabilno vsoto (variable sum game). Pri tej igri lahko obe stranki dobita, ena dobi ali obe izgubita. Igra  s pozitivno vsoto (positive sum game) je igra,  pri  kateri vsi  dobijo. To je v TA položaj jaz sem OK, ti si OK.  Igra z negativno vsoto (negative sum game) je  igra, pri kateri vsi izgubijo (Boulding, 1963; 41-50). Sem sodijo Bernejeve psihološke igre. Za Huisingo je v knjigi Homo ludens igra pred delom, možgani pred rokami. Za Engelsa je oboje hkrati, ker so roke vplivale na razvoj možganov in obratno.  

Pri igrah z ničelno vsoto (zero sum game) gre za redistribucijo začetnega obsega med stranke; eden lahko dobi le na račun drugega. Pri šahu ne moreta dva soigralca hkrati dobiti in izgubiti iste partije. Lahko le remizirata v smislu positive sum game. V igro je posameznik vpoklican glede na to, kako je socializiran. Caillois razlikuje naslednje štiri vrste igre: Agon - tekmovanje, Alea – sreča, Mimicry – skrivanje, Linx – zanos – rušenje  stabilne percepcije (Strehovec, 2003).

Razlikujemo tudi igre upiranja avtoriteti, the insurency game, ki je v odkriti javni ali prikriti neposlušnosti z uporabo blokirajoče moči. So igre proti upiranju – the counter insurency game, ki se kažejo v nenadnih inšpekcijah in podvajanju odgovornosti. Igra Empire – building game pomeni zahtevo po več virih, kot jih rabimo. Spoznamo jo v ameriški nenasitnosti. Igra the expertise game pomeni zadrževanje zlasti inovativnega znanja. Igra  the lording game  spreminja pravila z namenom poudarjanja svojega pomena pri kolegih. So tudi igre  premagovanja tekmecev v The rival camps game. Poznamo tudi igre menjave organizacije The whistle blowing game – izdajanje skrivnosti vplivnim zunanjim dejavnikom in igro the young turks game, ki pomeni igra  skupine proti vodji. 

Navsezadnje so vse igre z nasprotujočimi argumenti igre konfliktov. Preveč konfliktov pomeni blokado in  stagnacijo.  Konflikt ima tudi dobro stran - prinaša dinamiko, terja nove ideje, izziva ustaljene interese. Problematiko reševanja konfliktov  obravnavamo z različnih zornih kotov.  Pri igrah z ničelno vsoto (zero sum game) gre za redistribucijo začetnega obsega med stranke; eden lahko dobi le na račun drugega. Izidi igre so analogni z izidi komunikacij. Po Bluesteinovi lahko govorimo o komunikacijskih igrah v odnosu izgubiti in dobiti zase ali za obe strani. Od stopnje naše samozavesti in pozitivne samopodobe je odvisno, katero igro smo pripravljeni igrati in kaj smo pripravljeni tvegati. 
 
Če so rezultati različni,  je to igra z variabilno vsoto (variable sum game). Pri tej igri lahko obe stranki dobita, ena dobi ali obe izgubita. Igra s pozitivno vsoto (positive sum game) je igra,  pri  kateri vsi dobijo. Igra z negativno vsoto (negative sum game) je  igra, pri kateri vsi izgubijo (Boulding, 1963; 41-50). 

V političnih igrah gre za negativno ali za ničelno vsoto in ne (več) za Paretovo načelo pozitivne vsote (vsi dobijo, nihče ne izgubi). Nekdo lahko politično dobi le tako, da drugi izgubi. Na koncu pa smo lahko na koncu vsi nazadujemo v kulturnem boju za demokracijo. Na ekonomskem področju gre za neomonetarizem, ponudbeno ekonomijo (supply side economcs), neoliberalizem, reaganizem. Keynsijanizem je s poudarjanjem državne intervencije spregledal protislovja trga, ki pa je po Friedmannu sposoben avtoregulacije na dolgi rok. Tranzicija je upoštevala Keynsa, današnja vlada pa bolj zaupa privatizaciji. 

Slovenija se uči reagirati drugače do razvitih sosedov in drugače do manj razvitih. Čim prej bi se morali otroci začeti učiti nove organizacijske kulture, da ne bi imeli kasneje težav. Težave so pri pretoku kapitala, delovne sile, blaga in storitev. Navsezadnje je tudi svoboden pretok delovne sile, kapitala in znanja igra. Kapital se seli tja, kjer je najbolj ugodno za profit in razvoj, kjer so zanj vsaj domnevni dobri pogoji oplojevanja. Denarni kapital je slep, saj ne vemo, kje je cilj globalizacijskega kapitalizma. 

Morda bi lahko ugotovili, da posameznik igra več vrst iger. Isti pojav je mogoče opisati z različnimi oznakami iger. Igra sveta je obenem igra svetega in profanega, skoraj manihejskega boja dobrega in zla. Vzgoja je prenos obstoječih pravil iger na otroka. V pravilih igre je vnaprej določeno, kaj se s čim lahko menja.  

Svobodno delo je igra ustvarjalnih sil ali poezija gibanja, nesvobodno delo pa je sicer koristno, vendar osebno odtujeno trošenje energije. Igra  lahko pomeni  blagovno menjavo ali pa izmenjavo enakih človeških lastnosti (Marx,  1969: 371-372). Šele v drugem primeru gre za avtentično človeško  osebnost. Antropološko celostno lahko razumemo igro večplastno v antropološkem, estetskem  in psihološkem smislu. »Igra je 'univerzalno prisvajanje' vsega  kot umetniška narava človeka in človeška  mera  in velikost sveta.« Gre za proizvodnjo po dvojni meri kozmosa in človeka. Fink (1984) v duhu eksistencialne antropologije razlikuje v življenju pet temeljnih fenomenov kot so: igre, ljubezni, dela, boji in smrtnost. Spranger priznava fenomene igre, ljubezni, dela, trpljenje in učenje. Igra je tedaj pri obeh ena izmed oblik – modusov življenja. Lahko je ugotoviti, da je le delo tista vrednota, ki omogoča gospostvo v smislu deloholizma. 

Niti delo niti igra ne moreta trajati neskončno dolgo, ker je človek končno bitje. Stari Rimljani so z geslom kruha in iger skušali nadomestiti delo z igro, kar pa je bil eden od 'vzrokov' propada rimskega imperija. Zdi se, kot da je Marx znotraj svoje utopične zamisli skušal nadomestiti vse posredne razmere z neposrednimi brezrazrednimi, brezdržavnimi in brezdelnimi  odnosi. Igralnice – kasinoji pač niso niti delavnice niti otroški vrtci. Specifične lastnosti dejavnosti utemeljujejo specifično naravo ustanov.   

2.1. Družinske in družbene igre

Berne (2007) implicitno misli tudi na družabne igre klepetov in ritualov. Resne psihosocialne igre začnemo igrati iz stanja otroka ali iz starša. Večina predsodkov ni odpravljiva z informi-ranjem. Ali to pomeni, da ne moremo odigrati vloge odraslega? Očitno udeleženci iger dosegajo druge cilje kot si jih zastavijo. Nepredvidljiv rezultat psiholoških iger je trpljenje. Berne nam s psihološkimi igrami razlaga, zakaj trpimo.5 Večkrat se sprašujemo, zakaj se to dogaja prav meni.  Na to temo so napisane resne razprave. Vsak  predlog,  kako rešiti problem, se konča z -ja, ampak. Tisti, ki ponujajo,  so  v vlogi staršev, ki iščejo na izkušnjah utemeljene rešitve,  morajo odnehati,  kar daje nasprotniku, ki probleme  postavlja,  občutek zmage. Praviloma je treba v NLP in TA odgovarjati na enako z enakim. Križna komunikacija vodi k prekinitvi, dokler nekdo ne spremeni vloge. Starša drugih se bojimo, otroka pa lahko vzljubimo. Kontrolirajoči starš se pojavi iz področja, ki ga v NLP imenujemo 'galerija groznih'. Gre za nerazrešene sekundarne simbioze s kontaminiranimi odnosi in prekinjenimi komunikacijami. 

Igre so način, kako potrjevati življenjske pozicije in kako živeti skript. Življenjski scenarij lahko vsebuje več različnih iger. V tem smislu je sintetičen. Igre in skript imajo naslednje skupne značilnosti  gre za naslednje značilnosti: potrjevanje življenjskih pozicij, strukturiranje časa, pridobivanje strouka, formirajo se v zgodnjem otroštvu, predstavljajo prilagojene odločitve do avtoritet.  Berne je igre definiral kot »serijo komplementarnih, skritih transakcij, ki potekajo v meri predvidljivega konca« (Bertok, 2007; 25), ki ni dober niti zame niti zate.  
Bertok podaja tudi klasifikacijo in analizo iger (ibidem, 26-27).

Če nisi O.K., je to posledica zastrupitev odraslega, slabih skriptov in psiholoških iger. Po Krapmannu poznamo tri vloge: preganjalci, žrtve, reševalci, ki se lahko medsebojno izmenjujejo. Delamo nekaj iz predvidevanja  posledic – to je bodisi kreativna ali retrogradna kavzalnost. Cilj v prihodnosti nas motivira.  Za starša je dajanje žrtev, za odraslega pa je najvišji izraz zmožnosti. Z njim povečujem svojo živost. Odrasel, ki je v otroštvu doživel premalo srečnih trenutkov, je otroka zablokiral. Nekatere igre razdirajo zveze, druge povzročajo obup in bedo. »Igra je daljša serija obojestranskih prikritih transakcij, ki vodijo k natančno opredeljenemu predvidljivemu cilju. Opišemo jo lahko kot ponavljajoč se niz podobnih ali celo enakih transakcij, ki so izumetničeno verodostojne in je motivacija zanje prikrita.« (Harris 2007, 165). Gre za 'potegavščino'. Igra ima zapoznel učinek in svoje plačilo. 

Igre izhajajo iz tega, da nekdo ni v redu. Povezano je s tem, da nekaj ni v redu. 'saj bi…' pomeni, da se odrasli ni sposoben soočiti s situacijo. Inačica igre 'moje je boljše kot tvoje'. Ne moremo se naučiti, kako biti ljubeči, če sami nismo bili ljubljeni. Millerjeva opisuje, da narcisi vse življenje lovijo položaj ljubljene osebe. Komaj ga dosežejo, se jim že izmuzne. Zato je zanjo drama biti otrok. Otrok prek kontaminiranega odraslega z drugimi manipulira v svoje dobro. Usklajeno delovanje je možno na osnovi psihosinteze, ne le na osnovi analize, ki razstavlja. Gre za delni izpit iz človeške logike. Otrok misli, da je treba ljubezen občutiti in ne 'delati'. Postopno osvobaja  in razvija odraslega (Harris) v uravnoteženem smislu (Trstenjakov izraz). Dokler smo zasvojeni s preteklostjo, ne moremo svobodno odločati. 

Morda prav zato, ker fenomenologija izhaja iz čistega jaza, dopušča TA enojno ali dvojno kontaminiranega odraslega. Vprašajmo se, ali ni povsem nekontaminiran odrasli utopija, ki empirično ne drži. Pogosto je tako. Državljan je do države kakor je sin do matere. ZDA delujejo po modelu staršev do otrok in po modelu jaz sem v redu, ti nisi v redu, zato izvažajo demokracijo v nerazviti svet. Model zmagam zmagaš lahko uresničujemo le v odrasli komunikaciji. Po Harrisu se poveličevanje nasilja  zapisuje v staršu najmlajših otrok. Ti zapisi dajejo dovoljenje sovraštvu in besu v vsakem izmed nas. Strah v otroku je ljudomrznik, ki mu ne dopušča polnega življenja.       

Igre potekajo  v mitih. Vsak  predlog,  kako rešiti  problem, se konča z 'jaz bi, ampak'. Tisti, ki ponujajo,  so  v vlogi staršev, ki iščejo na izkušnjah utemeljene rešitve,  morajo od nehati,  kar daje nasprotniku, ki probleme  postavlja,  občutek zmage. triumf skepticizma.

Že  kar  notorično ugotavljamo, da imamo Slovenci močno nagnjenje k samouničevanju in samomorom.  Očitno gre za hud problem osamljenosti. O  tem priča tudi visok  odstotek  prometnih  nesreč. Imamo novi, strožji zakon o cestnem prometu, imamo pa tudi več smrtnih žrtev. To je pravi upor proti normam v imenu divje tekmovalnosti (nisem nič manj kot drugi). Morda  je temu krivo pomanjkanje primernega občutka za osebno  in nacionalno  identiteto  s spoštovanjem sebe  in  drugega.

Negativna (samo)podoba (self-image) je tista, ki nas potegne v psihološko igro. Vemo, da je naša samopodoba nizka ali visoka. Tvegamo trditev, da nas odrasli osvobaja od iger, ki jih hoče igrati posameznik z nizko samopodobo. Berne posebej ne opredeljuje posebej socialne realnosti ljudi, ki igrajo psihološke igre. Medtem ko je matematična teorija iger vrednostno nevtralna, pa imajo igre pri Berneju negativen pomen.  
Igre so izraz slabe, prikrito zlonamerne komunikacije. Izsiljevanje je navzoče v več igricah. Berne (2007, 66) je igre razvrstil na 7 kategorij glede na 1. število igralcev, 2. uporabno valuto npr. besede, denar-dolžnik, deli telesa, 3. klinični tip npr. lisjak, paranoidne – zakaj se to zgodi meni, 4. cona: oralna ali analna, 5. psihodinamika npr. kontrafobična, projektivna, 6. instinkt npr. če ne bi bil takšen. Pri igrah je treba upoštevati še fleksibilnost, intenzivnost, zagrizenost. 
Nekatere igre vodijo v psihiatrične motnje. Dejstvo je, da smo ljudje vodljivi, manipulativni ne le v času nacizma-komunizma, ampak tudi danes, v času demokracije. Manipulacija ni nujno negativna, če pa postane preveč negativna, se začnejo ljudje upirati. So ljudje, ki hočejo manipulirati in drugi, ki hočejo biti zmanipulirani. Politično propagando je nadomestila potrošniška. Potrošniška družba hoče dobro živeti. Vsakdo tudi nehote igra določeno igro. V njih smo rablji, žrtve in reševalci.  Nekateri so veliko tvegali in žrtvovali, ko so se upirali režimu, ki je zlorabljal oblast. Mediji igrajo dvojno vlogo poslovnih in ljudskih interesov. Drugi služijo trgu. V socializmu in pri nas so še pod vplivom politike.  
Kot je zakonska igra, ki služi za preprečevanje intimnosti. Tisti, ki ne more niti desno niti levo, je v kotu. So kotne dileme npr. 'prekletstvo uboganja ali protestiranja', ki spominjajo na dvojno zanko. Vprašanje je, ali je možno igrati igro dvojne balerine.  Takšna odprta družba kot je ZDA je sama sebi sovražnica, ker negira načela, na osnovi katerih je nastala.  Soros vidi v boju proti terorizmu njeno nazadovanje v demokratičnih pridobitvah. Terorist je tisti, ki je hkrati preganjalec in preganjana žrtev v smislu igre 'pa sem te našel pasji sin'. 
Igre tudi niso razvrščene tako, da se ne bi prekrivale. Zato lahko iste 'neprijetne pojave v odnosih' razložimo z različnimi imeni. Frigidna ženska – frigiden moški pojasnjujeta, da se vsak odnos sestoji iz izmenjav otoplitev in ohladitev. Loputanje z vrati je že v zapiranju vrat. Iskanje napak. Zastrupljanje ni v redu. Čim bolje posameznik razlikuje med staršem in otrokom, laže se osvobodi njunih vplivov. Aristotelovo samoobvladovanje odraslega je v iskanju tretje možnosti med dvema, kakršna sta otrok in starš, žrtev in rabelj. Izračunati ustrezen odgovor. Ko 'se spravimo v red', smo odrasli. Ko zaznavamo svojega otroka, ga tudi pri drugih.  
Ker mediji raje informirajo o nesrečah in katastrofah kot o srečnih dogodkih spodbujajo k igri 'ali ni to strašno'. Strah nas je, kaj nam je lahko odvzeto in za kaj smo prikrajšani. Ideja, da je dovolj bogastva za vse še ne prevladuje glede na dejstvo vsakdanjih podražitev blaga. Le negujoči starši se učijo prepoznavati šibke strani otroka in njegove strahove, kontrolirajoči pa mu jih še spodbujajo. 
Vsak naj bi svoje tri dele stanja jaza uskladil, tako da niso niti preblizu, kar vodi do kontaminacije, niti predaleč stran, kar vodi do blokad. Jasno je, da nihče ni ves čas samo v enem stanju. Smiselno pa je, da si odrasli prisvojimo za večino časa odraslost. Če to stanje izgubimo, si ga povrnimo. Deloholik (potencirani homo faber), ki se ne zna igrati, je s staršem kontaminiran odrasli, ki ima blokiranega otroka. Brezvestnež ima ravno obratno z otrokom kontaminiran odrasel, ki ima blokiranega starša. Na osnovi TA bi na ta način opisali predstavnike in sluge totalitarnih režimov, kakršna sta bila nacizem in trdi socializem. Deloholiki s prezgodnjo smrtjo zaradi izgorelosti so se ohranili tudi v informatizirani dobi. Deloholizem že zaradi enosmernega delovanja pomeni obliko asocialne brezvestnosti.      
Koristno je poznati različne priganjalce (drivers) kot so: 1. bodi popoln, 2. pohiti. 3. strezi drugim, 4. naj ti strežejo, 5. trudi se, 6. bodi močan. Na to Milivojević navezuje različna pogojevanja ljubezni.   Ad. 1. perfekcionist ne razlikuje različnih ravni pomembnosti v življenju. Malomarnost je zanj prepovedana. Danes je soroden pojem odličnost (excellency). Ad2. Hitrec ne prenese obotavljanja, neodločnosti, počasnosti, čakanja.  V prometu jih poznamo po trobljenju drugim. Ad3. ustrežljivost je oblika poslušnosti in želje po ugajanju. Ad4. mamini sinčki si pustijo postreči. Ad5. trde delavce prav tako poznamo. Ad6. moč je znana kot moška fizična moč in moč zadrževanja čustev. Seveda se da te skrajne vloge povezati z igrami.  Tako je čustveno izsiljevanje povezano z loputanjem vrat.

Igre se igrajo iz roda v rod. Vsako okolje pozna drugačne igre. Zato so igre kulturni pojav. Pomembno je, katere igre igramo, da smo všeč sebi in drugim. Očitno je za takšen cilj treba igrati dobre igre. Če vzgoja ne uspe, so temu krive slabe igre. Seznam iger ni zaključen. Več je slabih iger kot dobrih. Vsaka vzgoja že vključuje nabor iger. Če smo avtonomni, smo lahko brez iger.  Berne iger s stališča vzgoje ni obravnaval. Zato lahko odgovor na to vprašanje le oblikujemo na dane zasnove TA. Očitno so negativno kontrolirajoči starši preveč represivni, negativno negojoči pa so permisivni v smislu laissez faira.    

Čim bolj so ljudje moteni, težje so njihove igre. Zamerljivec je moški, ki je jezen na svojo mamo že od zgodnjega otroštva, ker ga je zapustila ali se je bolj posvečala drugorojencu. Takšen moški tudi kot Don Juan ne mara žensk. Kakšno je nadomestilo za zamere, da jih odmeri? Kjer starši niso bili uspešni, tudi terapevt ne bo in se mu bo klient maščeval. Šele z odpustitvijo zamer preneha igrati igro 'psihiatrija'. Bil sem razočaran, ker nista hotela iskati rešitev v smeri mojega razmišljanja, ko je šlo za mene samega. Od človeka z 'leseno nogo' ne moremo pričakovati preveč. Npr. od prizadetega jezo na druge, od neprištevnega ubijanje. Dokler je kdo z dejansko ali namišljeno nesposobnostjo zadovoljen, ne ukrepa. Lahko pa pričakujemo, da se bo poslužil pomožnih orodij. Človek 'lesena noga' sam nase aplicira igro 'če ne bi bil takšen'. V posplošeni obliki lahko govorimo celo o 'hendikepirani in terapevtski družbi'.

Igra 'rikša' pove, da nimam določenega pripomočka. Če  bi imel ustrezen pripomoček, znal jezik, ne bi imel težav. Jaz sem neumen in v tem primeru ukrepaj ti. 'Joj kako prečudoviti ste g. profesor in 'posilstvo'. Varianta te igre je kmet. Na koncu laskanja ugotovi, da ji ne gre zanj, ampak za ugodnosti. Npr. da bi jo ljubil. Slon v trgovini s porcelanom je igra kritike drugih, ki jo treba prekiniti. Ljudje smo nerodnosti navajeni opravičevati metaforično. V bistvu gre za Ahilov sindrom pseudo-sposobnosti. Imamo tudi obratne primere opravičevanja intervencije, da se nekdo vsiljuje, ko hoče 'samo pomagati'. Zato je danes tudi ponudba t. im. zastonjskega kosila. Poznamo tudi kombinacijo 'neumnež – nerodnež'.  

Huizingov homo ludens tako kot Bernejev  ne pozna le pozitivnih ali negativnih iger, ampak vse igre. Igre so potrebne zaradi zadovoljevanja potreb. Nezadovoljene potrebe so v marksizmu odtujitev, pri Baudrillardu iluzija in pri Berneju kontaminacija. Pri Berneju lahko preide človek prek iger v normalno stanje komunikacije, pri Huizingi pa ostane igriv.   

Na koncu povejmo, da Bernejeve igre potekajo v več fazah od vabe akterja, prek 'slabosti' in  odgovora, s katerim soigralec odgovori komplementarno na vabo, sledi faza obrata, v kateri igralec spremeni del referenčnega okvira, nato sledi zmeda za enega ali oba soigralca. V fazi izplačila oba potrdita ne-OK in ob tem doživljata neprijetna čustva – reket. Tako se običajno končajo vojne igre, ki jih protagonisti ne znajo pravočasno končati. 
 
Sklep

Če bi bili ljudje bolj psihološko zavedni, bi bil svet “boljši”. Bern je želel uvesti jezik TA, ki bi bil razumljiv vsem.6 Vprašanje je, koliko mu je to uspelo. Spontanost pomeni sposobnost svobodnega izbora. Osvobojeni smo od prisile igranja iger in občutenja le dovoljenih čustev. Intimnost izhaja iz spontanosti in pomeni še osvobojenost za eidetsko zaznavo, ki spodbuja s 'pogledom v oči' naklonjenost, pristnost s pozitivnimi čustvi. V filmu Nevarna razmerja je prikazana 'enostranska intimnost', pri kateri se partner samo pretvarja kot da se odziva, a to je le nadzorovano, nevpleteno. Že otrok se odloča, ali bo svoja čustva razkril, ali skrival. Tudi za     
Napredek v terapiji je potrebna iskrenost.

Sinesis pri nas ni edina organizacija, ki se ukvarja s TA. Druga je IPSA.7  Ta upošteva z antropološkega vidika vse temeljne dimenzije človeka kot so čustvena, kognitivna, telesna, vedenjska, duhovna, med-osebna in kulturna. Te dimenzije se med seboj prepletajo, tako da sprememba na eni dimenziji omogoča spremembo na drugih. Očitno se posamezniki ne učimo sproščenosti sistematično niti pri sebi niti v družbi. Zato je po novih volitvah v l. 2004 Slove-nija kljub deklarirani sproščenosti zopet zašla na raven napetosti strankarskega boja.   

Kot  smo videli sta tako NLP kot TA sestavini integrativne  paradigme. Psihologija in psihoterapija  izhajata tudi iz prepričanja, da je za razumevanje človeka potrebno poznavanje in povezovanje različnih teorij in pristopov k človeku. Vsaka posamezna šola se največkrat usmerja samo na eno ali nekaj dimenzij človeka in s tem zanemarja druge, ravno tako pomembne. Eden izmed ciljev IPSA je raziskovanje in integracija različnih pristopov k obravnavi človeka. 

Kot smo videli sodijo igre v družbeni kontekst, ker se tudi igrajo v družbi. Ljudje živimo programirano po skriptih, sta skupna ugotovitev NLP-ja in TA. Zato je tako pomembno vedeti, kakšni so ti programi, s katerimi se zapletamo v igre, in kako jih je mogoče reprogra-mirati. Berne deli skripte na zmagovalne, ker prevladujejo dovoljenja, nezmagovalne – banalne po zlati sredini uspehov in neuspehov in zgubaške, ker prevladujejo negativni strouki. Starogrški junaki mu ponazarjajo vedenjske modele sodobnikov. Skripte deli na nikoli – Tantal, vedno – Arahna (če nekaj hočrš, moraš to delati vse življenje), dokler – Herkules temelji na pogoju 'ne smeš, dokler'. Potem – Damoklej 'boš že videl, ko jaz umrem'. Znova in znova – Sizif, ker si skoraj dosegel, poskušaš znova ali pa z dosežki nisi nikoli zadovoljen in jih zato nizaš dalje. Odprt konec – Fileman in Bacuis občutijo tisti, ki ne vedo več, kam s samim seboj (Bertok, 2007: 35-36).   
 
Če nam nekaj (določene igre po TA) ne uspeva, začnimo kaj drugega. To je tudi eden izmed osnovnih aksiomov NLP-ja. Vprašanje je, ali nam določene kulturne sredine dopuščajo takšno emancipacijo, ali pa od nas pričakujejo neemancipiranost. Zgodbe o družinskem in družbe-nem nasilju so o tem kar dovolj poučne. Nekaterim odgovarja ena vrsta reakcij, drugim pa druga.   

Opombe

1. Osnovne informacije o Bernejevi TA so v Bernejevih skriptih in zapisih po Milivojevičevih predavanjih za izpit 101 kot tudi na spletu:  
http://en.wikipedia.org/wiki/Transactional_analysis.

2. Več o mehanizmih diskountov glej splet: http://www.smpstech.com/problem0.htm.

3. Osnovne biografske podatke o Berneju glej na spletnih straneh: http://en.wikipedia.org/wiki/Eric_Berne

4. Več o odnosu med avtokratsko in avtonomno osebnostjo glej v članku: Novak, B.
(1997).

5. V mislih imam knjigi C.S. Lewisa (1992). Zakaj Bog. Ljubljana Ganeš in Pierre, A. & Lenoir, F. (2006). Moj Bog …zakaj? Drobna razmišljanja o krščanski veri in smislu življenja. Tržič, učila.

6. Skoraj vse informacije o TA in njenem razvoju je na spletu: http://www.businessballs.com/transact.htm

7. Na inštitutu IPSA izvajajo anti-stresni program na osnovi čuječnosti (mindfullness) sedaj in tukaj. IPSA v Ljubljani z različnimi dejavnostmi prispevajo k osebnostni integraciji posameznika in vzpodbujajo osebnostni razvoj. 

Literatura

- Berne, E. (1989). Šta kažeš posle zdravo. Beograd, Nolit.
- Berne, Eric (1996). Transactional analysis in psychotherapy : a systematic individual and social psychiatry. Reprinted. London : Souvenir Press (Educational et Academic).
- Berne, E. (2007). Katero igro igraš. Ljubljana, Sinesis.
- Bertok, M. (2007). Uvod v transakcijsko analizo. Skripta. Ljubljana, Sinesis.
- Fink, E. (1984). Fenomeni ljudskog postojanja. Beograd, Nolit.
- Fink, E. (2000). Igra kao simbol svijeta. Zagreb, Demetra.
- Gulding, Meklur, M.  & Gulding, R. (2007). Promeniti život. Terapija novom odlukom. Novi Sad, Psihopolis Institut.
- Harris, Thomas A. (2007). Jaz sem v redu - ti si v redu : [se počutite v redu? Ali pa še kar naprej igrate razdiralne igre?] V Ljubljani : Karantanija.
- Novak, B. (1997). Vprašanje avtonomne etike v šoli. Ljubljana, Družina. Str. 27-46.
- Rozman, S. (2007). Peklenska gugalnica : kako se rešite odvisnosti od hrane, spolnosti, dela, iger na srečo, nakupovanja in zadolževanja, sanjarjenja in televizije, duhovnosti ter odnosov. 1. natis. Ljubljana, MK.
- Strehovec, J. (ured., 2003). Teorije igre pri Johanu Huizingi, Rogerju Cailloisu in Eugenu Finku. Ljubljana : Študentska založba.