Dr. Bogomir Novak

Pojmovanje svobode in avtonomija šole  

Povzetek

V tem prispevku smo želeli razviti večznačnost pojma svobode. Nerazlikovanje pomenov  svobode pogosto vodi k nesporazumom in konfliktom, ki se razrešujejo že z razumevanjem različnih stališč. V tem zapisu razlikujemo med determinističnim in indeterminističnim - eksistencialističnim ter relativnim in absolutnim pojmovanjem svobode. Prav tako razlikujemo med svobodo od nečesa v smislu osvoboditve od ovir in v smislu opredeljevanja za nekaj. Po Juhantu lahko vse definicije svobode razvrstimo na pet osnovnih tipov. Kant je razumel svoboda posameznika kot avtonomijo. V prispevku kritično obravnavamo kolokvialno popularna razumevanja svobode kot samovolje, izbirnosti in prostočasnosti.  

Zastopamo Diesterwegovo stališče, da ni avtonomne šole brez  avtonomnega učitelja. Emancipacijska pedagogika je vezni člen med šolo in svobodo udeležencev edukacije, ki so v njej prav toliko svobodni, kolikor zadovoljujejo edukacijske potrebe.   

Ključne besede: svobodna volja, avtodeterminizem, emancipacijska pedagogika, avtonomija, odgovornost, nlp okviri. 

1. Zastavitev vprašanja

Lahko je definirati človeka kot svobodno bitje1, težko in težavno pa je to razumeti celostno. Svobodo je kot vsako drugo vrednoto treba proučevati v kontekstu oz. v sistemu vrednot. Povezujemo jo lahko z zdravjem, pogumom, srečo, (samo)spoštovanjem, odnosom do sveta, zanesljivostjo, varnostjo, zaupanjem. Njeno strukturo sestavljajo volja, odločitev, izbira, (avto)determinacija, odnos med umom in strastjo, refleksija.   

Svoboda kot taka morda nima pomena, ker je le vrednota po sebi, ni pa še za nas. Odtod poskusi zamenjave za institucionalni red, podrejanje višjim ciljem in če so ti neustrezni, sledi zavračanje eksistence boga (o tem govori npr. Legenda o Velikem inkvizitorju v Dostojevskijevem romanu Bratje Karamazovi). Danes je razpravljanje o svobodi postalo nepopularno, ker so se socialistične revolucije izrodile v revolte upornikov brez razloga in obratov nazaj h kapitalizmu.  Zmage in porazi strank na volitvah ne spremenijo ničesar v ratio essendi svobode. Emancipacija (lat. emancipatio – lastninska pravica, osvoboditev) Židov ni izvršena, ker to zanje prvenstveno ni emancipacija človeštva, kot je verjel Marx, ampak je emancipacija od Palestincev. Feministke niso dosegle emancipacije žensk, ampak formalno legitimiteto diferenciacije ženskih arhetipov s preseganjem dileme ali vladavina moških ali vladavina žensk. Spol ni več naravno določen, ampak ena od ustvarjalnih možnosti. 

Danes človek ne želi več biti pripadnik nobene družbene skupine, ne da bi jo zavestno izbral. Če razumemo svobodo kot osvobajanje od prejšnjega stanja, to pomeni, da jo razvijamo v smeri pluralizacije, diferenciacije, atomizacije, individualizacije. Že od antike dalje se človek zaveda razlike med svobodo kot upoštevanjem obče zakonitosti in svobodo kot individualno samovoljo, trmoglavostjo, prostovoljnostjo. Diskurz o svobodi zato začenjam z vprašanjem reduktibilnega ali ireduktibilnega razumevanja svobode.           

Svoboda je večznačni pojem, ker je zapleten pojav. Zmanjka jo, ko se soočimo z njo samo, ker ni samonamenska, vendar pa tudi ni zgolj instrumentalna. Manjka jo v totalitarnih režimih, v anarhiji se sprevrže v nesvobodo. 

2. Strukturna razvrstitev mnogoterih pojmovanj svobode

Svoboda je praktično spoznavna po naslednjih treh določilih: 1. določilo ravnanja v razlikovanju od nesvobode, 2. volja je sposobna notranje pobude in je določilo subjekta, 3. za svobodno ravnanje je potrebno vodenje (Juhant, 2002; 227,  po Schopenhauerju). To pa še ni dovolj, da bi posameznik lahko svoje sicer svobodno dejanje uvrstil med boljše ali slabše pomene svobode glede na Kantova štiri vprašanja. Eno izmed najpomebnejših je »kaj smem (še - po BN) delati«.  

Beseda svoboda ima mnogo pomenov, ki so v medsebojni povezavi. Juhant (Juhant, 2002; 219-220) je tako kot Satura razvrstil v zgodovini filozofske misli naslednjih pet modelov svobode: 
1. izvzetost iz determiniranosti, 
2. spontano reagiranje po impulzih, 
3. izbirna svoboda, 
4. spoznanje in vpogled oz. zavestno dojetje odnosov, naravnih in družbenih zakonitosti
5. svoboda kot osvoboditev od vseh nevrednosti. 

Pri tem je treba razlikovati med negativno svobodo osvobajanja od nečesa (ad. 1 in ad 5) in pozitivno svobodo zavzemanja za nekaj (ad 3 in ad 4). Ker zgolj negativna svoboda (razlogi proti) vodi v gospostvo, sta za obvladovanje pomembna modela ad3 in ad4. Svoboda zavzemanja za doseganje cilja je pomembnejša kot svoboda v smislu odklonitve, ker prva vključuje drugo, ne pa druga prvo.     

Izvzetost (ad 1) pomeni izjemni položaj človeka v svetu. Ta po Kantu vodi k znanim štirim antinomijam, ki jih na transcendentalen način razrešuje. Indeterminizem izvzetosti je nezdružljiv z determinizmom kavzalne nujnosti na teoretski ravni. Praktično človek veruje v Boga, čeprav ga teoretsko ne more dokazati. Zaradi izvzetosti  okazionisti izenačujejo svobodo s slučanostjo, kontingenco ali priložnostjo, voluntaristi (ad 3) s svobodno voljo, spontanisti (ad 2) z absolutno spontanostjo, eksistencialisti z negativno svobodo (oz. svobodo od nečesa). Svoboda izbire je zanje odsotnost nujnega vzroka. Svoboda od vseh nevrednosti (ad 5) vodi k osvoboditvi od strahov, bolezni in bolečine. Tako razlikujemo med indeterminističnim (ad 1, ad 2, ad 3 in ad 5) in determinističnim (ad 4) razumevanjem svobode.  Nasprotno svobodni izbiri je vsiljevanje svoje volje drugemu kljub odporu (M. Weber). Kot vemo so imeli po ad 4 avtokratski in totalitarni režimi takšne učinke. Vendar pa je Frankl (po ad 5) uveljavljal voljo do smisla nasproti takšni volji do (pre)moči. Frankl potrjuje dilemo Dostojevskega in Berdjajeva, po kateri je med srečo in svobodo s trpljenjem bolje izbrati slednje, ker to odpira duhu neslutene moči. mnogi ne vedo, da bi morali preizkušnjo zunanjih ovir sprejeti kot izziv za ustvarjanje lastne usode (Požar, 2000; 95). Zanimivo pa je, da je za Sartra svobode neke vrste obsojenosti na izbiro. 

Te izbire, ki jih ameriški psihiater W. Glasser označuje kot izbire za samokontrolo nasproti izsiljevalni zunanji kontroli, so za J. P. Sartra nesmiselne – absurdne. Posameznik kot človek izbira le med brezosebnim 'onim' (nem. es, man, fr. en soi) in avtentičnim tujstvom 'za sebe' (fr. pour soi). Nesposobnost 'ne izbiranja' deluje prisilno, ko zožuje horizont izbir ne glede na njihovo število. Sartre šteje svoj eksistencializem za obliko humanizma. Nesporno je, da je svoboda humanistični projekt, sporno pa je, v koliki meri ima že metafizično zasnovana svoboda  skrite in antimetafizična očitno nihilistične učinke. Vsekakor ni vseeno, ali svobodo razumemo iz  moči duha, ki osmišlja in oživlja ali iz moči materije, ki (p)ostaja slej ko prej inertna. Posebno pojmovanje svobode izbire ima W. Glasser, ki je utemeljitev realitetne teorije ali tudi teorije izbire. Zanj je svoboda osnovna potreba med štirimi temeljnimi potrebami in obenem posrednica med njimi. To pomeni, da po eni strani ne moremo zadovoljiti nobene druge potrebe uravnoteženo z drugimi, če nimamo svobodne izbire.   
    
Svobode ne razlikujemo le antropološko po različnih plasteh človeka kot biopsihosocialnega in spiritualnega bitja v smislu fizične svobode kot svobode gibanja, intelektualne, moralne, religiozne in duhovne svobode, ampak tudi po vrstah družbenih dejavnosti od primarne (ekonomske) do kvartarne (usluge). Razlikujemo med svobodo umetniškega, religioznega, filozofskega ustvarjanja in svobodo v pravnem smislu kot človekovo pravico.   

Zunanja in notranja svoboda sta lahko komplementarni, lahko se pa izključujeta tako kot zunanja in notranja kontrola. So primeri za eno ali drugo stališče. Človek kot svobodno bitje se nenehno bojuje za obe vrsti svobode, tako za svobodo mišljenja kot za svobodo gibanja in delovanja. Prva je le možna svoboda kot svoboda odpiranja različnih možnosti in njihovih projekcij uresničevanja v prihodnosti, druga pa je dejanska svoboda. V nemškem jeziku je to razlika med Ideele Projektion in Philosophie der Tat.  Svoboda je tudi zavzemanje za človečnost, ker je danes nevarnost razčlovečenja velika. Razlikuje med pristno in zlagano t. j. že preseženo filozofijo. Kdo in kako je človek? Če je kot gospodar suženj poznanstvenim razmeram, potem je svoboda navidezno vprašanje. 

Do svobode samorealizacije ima posameznik brezpogojno pravico. 2. Svoboda samoizboljševanja, ki sloni na človeški modrosti in vrlini, skladnost z moralnim zakonom, 3. Svoboda kot naravna samodoločitev, 4. Svoboda kot politična svoboda, kidaje posamezniku priložnost da dela za skupno dobro, gre za inačico samorealizacije, kolektivna svoboda (osvoboditev od tiranije drugega, ekonomskega podrejanja, od dosedanjih oblik države in od prisilnega dela). V čem je enotnost svobode in sreče? Morda v te, da izberem srečo. Izbira nesreče je tudi izbira nesvobode? Če je Bog mrtev, ali je tudi svoboda? Različne vrste svobode lahko upravičeno med seboj tekmujejo.

Človek je prav tako teleološko bitje2 kot je ustvarjalno3, kar pomeni, da si cilje ustvarjalno postavlja in jih tako tudi uresničuje. Tudi tragični junak Sizif si postavlja cilj in je pri svojem ponavljajočem delu celo srečen,  kar pa ne bi mogli trditi za Tantala, ki si dovoljuje ponavljanje istih muk nepotešenosti. Slednji ponazarja današnjega nenehno nezadovoljenega potrošnika, svobode izbire v nesvobodi neizbranosti. Na pomanjkanje potrebne zbranosti pri razlikovanju bistvenih od nebistvenih potreb in pri zadovoljevanju bistvenih potreb je opozoril Fromm (2003). Nezbranost je značilna tudi za selektivno nepozornost kot razpršenost, razbitost bivanja na različne vloge.

Sposobnost svobodne izbire lahko nekateri razvijejo lažje, drugi težje, tretji pa jo skoraj ne razvijajo. Slednji so ustvarjalni na  stihijski, nezaveden in neustvarjalen način. Še vedno ne vemo, v koliki meri je smiselno ustvarjalni  proces nadzorovati in v koliki meri naj ga nadzoruje ustvarjalec sam, ker smo različni ljudje ustvarjalni na različne načine. Podobno kot krize tudi frustracije mnogi razumejo le  kot blokade,  ne  pa kot možnost in spodbudo za  iskanje  novega.  Manjka jim učenje na osnovi lastnih in tujih izkušenj. Zato pa Sternberg predvideva praktično inteligenco kot nadgradnjo ustvarjalne.

Pogosto je tudi razumevanje svobode v smislu sprejemanja samonadzora in odklanjanje zunanjega nadzora. Vendar pa je glede na različne vrste enega in drugega to mnenje poenostavljeno. V nlp mu rečemo 'filter'. Nadzor (fr. contre role - nasprotna vloga) tako kot samonadzor razvrščamo na pozitiven ali neaktiven, odkrit ali prikrit, delen  ali celovit, nasprotujoč ali kooperativen. Prevzem samonadzora nad zunanjim nadzorom še ne odgovarja na vprašanje, kakšna je sprememba razmerja moči med njima. Nepazljivo izenačevanje svobode z drugimi pojmi pomeni tudi nerazločevanje znotraj sebe, kar vodi do prevelikih pričakovanj, samoprevare in razočaranja. Enako se dogaja pri upravljanju (gr. kubernan, lat. gubernare) kot vladanju, ker je (samo)nadzor njegovo sredstvo. V NLP je T.O.T.E. sredstvo posameznikove kontrole korakov doseganja ciljev. Naša svoboda pogojena s tem, kako vodimo svoje življenje (nem. Lebensfuehrung, angl. life leading) in posredno življenje drugih.         

3. Dediščina Tomaža Akvinskega in nemške klasične filozofije 

Zavestno samospreminjanje v smislu dela na sebi predpostavlja, da smo svobodni. Nativisti, ki verjamejo v genetski kod ali determinizem in environmentalisti, ki so prepričani, da je človek le produkt okolja,  je ne dopuščajo. Človekova svoboda je omejena, tako da jo nekateri zvajajo na spoznanje teh determinant oz. racionalnih omejitev. Nekateri deterministi dopuščajo človeku  košček svobode. Po drugi strani celo eksistencialisti, ki trdijo, da je človek absolutno svoboden, priznajo, da je človek determiniran, če že ne drugače pa z lastno svobodo. Tako v teoriji kot v praksi le malo ljudi pristaja na popolno odgovornost za svoj razvoj. Na vseh ravneh se človekova osebnost lahko definira kot presežno bitje za stvari, ki presegajo biološko danost v smeri psihosocialne in spiritualne.

Svobode ni brez samozavedanja (nem. Selbstbewusstsein). Za Kanta je prvi korak k   svobodi pogum za uporabo razuma, kar pomeni pogum za samostojno mišljenje. Še danes je to znak zrele osebnosti. Zrelost (nem. Muendigkeit) sicer še danes ni dosežena, zato piše Adorno o pol-izobraženstvu (nem. Halbbildung), kar pa ni le rezultat pomanjkljive zgodovinske prakse, ampak še prej njene teorije. Že Kant, ki išče utemeljitev dejanske svobode v njej sami, kar pomeni v njeni možnosti, se težko izogiba blodnega kroga lastnih tavtologij. Sam ne pozna razvojne komponente svobode, ki se v nemški klasični filozofiji oblikuje v postopno osvobajanje. Samozavedanje samo še ni osvobajanje v materialnem, socialnem in zgodovinskem smislu. Še več: svobodo 'porablja' filozofija za lastno tematizacijo. Zato se na koncu nemške klasične filozofije odpre vprašanje odprave filozofije kot metafizike. Filozofija še do danes ni odpravljena in marsikdo od sodobnih filozofov tudi ve, zakaj. 
     
Za Tomaža je metafizika4 še ustrezni medij koncipiranja svobode. Svobodno dejanje je tvegano, ker v svojem bistvu nepredvidljivo. Svobodno dejanje je skupni sad uma in volje. Volja obvladuje praktično sodbo samo, ki voljo določa. Antični filozofi so se trudili opredeliti presežnost volje glede na vsako dobro in srečo. Za sv. Tomaža pomeni volja teženje, sposobnost želja in nagnenj, ki ustvarjajo v duši napetosti in dušo v celoti zaposlijo. Njeno temeljno dejanje je ljubezen. Vsako teženje korenini v spoznavanju. V sholastiki so razlikovali med čutnim teženjem kot zmožnostjo želja in čustev in duhovnim teženjem. Poznali so tudi položaj neodločnega Buridanovega osla in njemu podobne izgovore, po katerih je volja dobra, vendar je meso slabo, kar bi danes označili s sprenevedanjem med bi in ne bi. Sodobnik se vidi v razlikovanju med brezvoljnostjo (gr. abulia), slabo voljo in dobro voljo.  

Volja kot sposobnost duhovnega teženja za Tomaža korenini v umu. Gre za teženje k dobremu kot dobremu. Maritain (2004) meni, da je »metafizično dobro vse, kar izpolnjuje naše želje in prinaša veselje v katerikoli smeri«. Vera nam razodeva, da bomo postali blaženo srečni. Bistvo volje je za tomiste težnja po blaženosti kot popolni sreči. Svoboda je pri Tomažu izrazito pozitivno označena, saj mu pomeni težnjo k dobremu, blaženemu, ljubečemu. Že sam dej volje je ljubezen (verjetno zaradi analogije z božjim stvarjenjem sveta).   

Svoboda je kot priznanje nujnosti, usode in železnih zakonov razumljena redukcijsko in s tem ukinja sebe kot možnost drugačnosti. Nasproti temu stoičnemu (vzdržnemu) pojmovanju je postavil Bloch utopično svobodo človeka kot še ne bivajočega bitja (noch nicht seindes). Ni vseeno, kako si novoveški človek svet neomejenih možnosti prisvaja. Krings (1973)  ugotavlja, da boj za svobodo z nasilnimi sredstvi vodi v sistem prisile in nasilja (nem. Zwangssystem).  Totalitarizem in anarhija sta zanj komplementarna, ker se skozi luknje pravnih zakonov uveljavlja svojevoljnost. Prav pojav totalitarizma je H. Arendt (2003) vodil k raziskovanju izvorov politične svobode. Novoveški projekt osvobajanja človeka se doslej ni realiziral brez protislovja. Je vprašanje samodoločanja (nem. Selbstbestimmung) človeka sploh rešljivo? Nemško samodoločanje je idealistično preinterpretiranje starogrškega samoobvladovanja z novim pojmovnim mehanizmom. Pojem samoobvladovanja (gr. enkrateia, nem. Selbstherrschaft) je že v Platonovi Akademiji razumljen z vidika svobode   po Blochu to pomeni eksperimentiranje s svetom (lat. experimentum mundi). To nas vodi k predstavi človeka kot popotnika, Odiseja, ki se spoznava tako, da se preizkuša v svetu. Uči se hoditi pokončno po dveh nogah. Določen je po poizvodih lastnega delovanja v verigi posledic. Heglovsko bi samodoločanje razumeli lahko kot slaba neskončnost ad infinitum ali kot smiselno zaključeni krog. 

Enostranosti razumevanja svobode so vidne v njenih bipolarnih oscilacijah v skrajnosti. Sem sodi tudi Marxova neustrezna dihotomija kraljestva nujnosti in kraljestva (čiste- op. BN) svobode. Seveda samoaktualizacije ni brez samodoločanja. Vendar pa je redukcija antinomije človeka kot svobodnega ali po kavzalni nujnosti določenega bitja na samodoločanje samoprevara. Do določene mere človek določa sebe, vendar pa je vedno že določen genetsko in socializacijsko oz. habitualno, obenem pa je še nedoločen kot nedokončan projekt.  Odnos med nujnostjo (objektivnost, zakonitost, vnaprejšnja določenost) in svobodo se razrešuje na drugi ravni kot se zastavlja, kar  lahko interpretiramo kot rezultat nemške klasične filozofije. Zastavlja se na transcendentni ravni, razrešuje se pa na transcendentalni pri Kantu in Fichteju in na absolutni pri Heglu in na ravni zgodovinske prakse. Svoboda posameznika je na nek način pogoj svobode vsaj nekaterih, če že ne vseh (Hegel, Marx). Izteka nemške klasične filozofije v 3. tezi o Feuerbachu, po kateri se vsi človeški problemi razrešujejo v praksi, ni več smiselno razumeti, da je vsaka akcija boljša od vsakega premisleka, kar je aktivizem. Praksa je ne nazadnje generator istih in še drugačnih problemov. Pouk, ki je usmerjen k reševanju problemov ni odrešujoč, ker je tudi problemov več vrst kot tudi metod njihovega razreševanja.    

Identiteta posameznika se razume iz razlike, v katero se odpira. Ta način razmišljanja je Hegel opredelil kot spoznavanje drugobiti kot svoje. To je možno le kot samopostavitev in samoposredovanje sebstva. Šele z vidika te spekulativne metode je realiteta rezultat svobode. Če subjekt ne spoznava drugačnih okoliščin kot svojih, je realiteta le ponavljanje istega, kar pomeni rigidne, enostavne identitete, ki je ostala zaprta sama vase. V tem se kaže nemoč in mrtvilo duha, da bi presegal samega sebe s posredovanjem ne le vedno novih, ampak tudi višjih členov. Namesto o samopresežnosti bi govorili o samoblokadi jaza z ne-jazom ali dveh opozicijskih strank v parlamentu (pat pozicija). Ali obstaja svoboda kot izstavitev nečesa novega ali ne, je tedaj odvisno od tega, ali subjekt s pomočjo posredovanja prihaja k sebi, svetu in lastnemu jeziku ali pa ostaja odtujen v preteklosti spominov že (ne)doseženega. 

Svoboda se izvirno nahaja v komunikaciji, ker ne obstaja, če ni odprta za drugo svobodo, ki jo priznava in potrjuje. Po Stresu (Stres, 1987) sta se  Hegel kot Marx zavzemala za svobodo celovite komunikacije, ki vključuje več vrst komunikacij. Po Stresu je svoboda breme, zato je zanjo treba biti močan. Tisti, ki jo dobijo, jo rabijo za več moči že po Nietzscheju. Sodobneje pa bi rekli, da  se sama zmožnost svobode rabi za pridobivanje novih zmožnosti. In vendar je že Marx v 19. stoletju zapisal, da gre za svobodno igro ustvarjalnih sil in za razvoj sposobnosti zaradi njih samih.   

Niso zaman Stari Grki opredelili človeka kot govoreče in dialoško živo bitje. Moja svoboda vključuje in pogojuje svobodo drugega, sicer je ni. Svoboda kot ljubezen, ima nešteto oblik, toda vsem je skupna ljubezen do bližnjega, ki je takšna kakor ljubezen do sebe. Ta ljubezen je brezpogojna, ker nas Bog brezpogojno ljubi. V krščanstvu se jo razume kot milost. Takšna ljubezen vključuje tudi odgovornost zase in za  drugega. V tem je etična razsežnost svobode. Kant jo je razumel kot moralni zakon, znotraj katerega je maksima moje volje obči zakon. Ravnati tako kot drugi ni nekaj heteronomnega, ampak je nekaj avtonomnega. Že Kant je vedel, da moja volja je in ni že hkrati obča volja. Lahko rečemo, da ni, kadar je legalna ali sebična in je, kadar je moralna.  

Gre pa tudi za estetske razsežnosti svobode. Po Schillerju vodi pot do svobode preko lepote. Schiller priznava poleg snovnega gona in gona oblikovanja, še igrivi gon kot ustvarjalnost par excelence. O praktični svobodi govorimo le kot o izrazu aktualne volje, ki dopušča determinacijo same sebe. Praktična svoboda je samoregulativa, samoodgovornost, ki se oblikuje v smislu zakona kot pogoja možnosti samega sebe. Vsaka svoboda je zavestna svoboda. Za Kanta je svoboda poseben primer kavzalnosti ali pa je kavzalnost poseben problem svobode (Heidegger, 2002; 203). Verjetno se nihče drug kot Kant ni vpraševal bolj dosledno, kje je izvor svobode pri človeku. Pri njem najdemo skoraj tavtološki odgovor, da je dejanskost svobode pogojena z možnostjo svobode. Izvor je razumel kot pogoj možnosti ali brezpogojni pogoj (unbedinngte Bedingung).

Heidegger izpostavlja vprašanje svobode v okviru svojega pojmovnega aparata. Svoboda je osnovna značilnost bitja, ki je prisotno zdaj in tukaj. Misli jo iz odnosa tu-biti do biti in kot možnost odziva na tehnične izzive. Kant je razlikoval med teoretsko možnostjo svobode in dejansko svobodo lastnosti volje. V vsakem aktu svobode je priznanje njene brezpogojnosti. Prav zato, ker svoboda ne vključuje le izbire dobrega, ampak tudi zlega, vključuje sprevračanje svobode v nesvobodo, dostojanstva v ponižanje ali »mehkobe v mehkužnost, liberalnosti v samovoljnost, lahkotnosti v ničevost, itd.« (Schiller, 2003; 77) Svoboda se na vsaki razvojni fazi zlahka izrodi v nesvobodo tako kot svoboda za nekaj v svobodo proti nečemu, kontinuiteta v diskontinuiteto, demokracija v diktaturo. Strah pred svobodo je zato strah pred izrojevanjem svobode. 
 
4. Šola kot avtonomna in učeča se organizacija 

Ali sta lahko svobodna oba tako posameznik kot ustanova? Če vemo, da svoboda ni isto kot samovolja ali prostočasnost (lat. otium) in tudi ne (zgolj) spoznanje nujnosti, je smiselno, da iščemo pot k svobodi kot sinergiji. V polpreteklem obdobju je po marksističnem pojmovanju še veljalo, da je svoboda dela neodvisna od svobodnega gibanja kapitala. Toda na osnovi tega stališča nista možni niti industrijska niti informacijska e-demokracija. Obe predpostavljata skupni interes dela in kapitala. Šele na tej predpostavki lahko govorimo o sinergetski simbio-zi, ki je po mnenju Adizesa doslej manjkala tako v socializmu kot v kapitalizmu.  Ta pozicija  pa že terja znanje o povezovanju nasprotij. Člani določene ustanove ali organizacije se med seboj razumejo in usklajujejo v odnosih zlasti kar zadeva nadrejanje in podrejanje, tako da dosegajo najoptimalnejše delovne rezultate. Če bi bila pomembna le učinkovitost (effectivity), bi delo potekalo le (intelektualno) neotayloristično, kar pomeni, da ne bi organizator upošteval načel CEOKA – doseganja kakovosti, ki so se uveljavila kot nenehno doseganje kakovosti (permanent quality improvement). Postmoderni problem svobode je v vprašanju usklajevanja kvantitete - čim več v čim krajšem času in kvalitete čim boljše. Svoboda izbire seveda vključuje tudi nižji ali negativni rezultat. Ni pa to zaželena svoboda, ki naj bi vključevala prehod kvantitete v novo kvaliteto. Od situacije je odvisno, ali v njej določena kvantiteta prerašča v novo kvaliteto in kako. Z organizacijskega vidika je to odvisno od situacijske vloge vodje skupine. Dialektika negativne in pozitivne svobode je s stališča rezultata negotova, je pa neizogibna. Enako lahko trdimo za odnos med kvantiteto in kvaliteto. Stališče - čim več je kot tem bolje – je po eni strani iluzija ali po drugi pa je do določene meje spodbudno in produktivno. Koliko kaže timska ura v skupini je odvisno tudi od diagnoze, v kateri razvojni fazi je določeno podjetje ali šola.               
 
Seveda je možno misliti svobodo kot naključje – kontingentnost, deklinacijo (Marxov izraz iz disertacije) in avtentičnost. Prav ta deklinacija, odklon od konformizma je avtentičen. Posameznik se ne razume že vnaprej kot družbeno bitje, ampak kot singularno. Po Coveyevi shemi prehaja od prisilne odvisnosti k neodvisnosti in k soodvisnosti.  Z vidika razvojnih faz je to prehajanje od svobode kot spoznane nujnosti – pripadnosti ožji skupini do svobode kot osvoboditve ovir in do svobode sodelovanja. Prva skupnost je Gesellschaft, ker jo povezujejo le zunanji cilji, druga pa Gemeinschaft, ker jo povezujejo avtentični interesi in ni prisilno homogena. V njej je  avtentični voditelj tisti, ki ve, kdo je, v kaj verjame in kaj ceni znotraj interakcijske komunikacije z drugimi. Ves čas deluje v skladu s svojimi predstavami in prepričanji, kar seveda pomeni, da je v njih precej prožen. Avtentično vodenje sloni na medsebojnem zaupanju. Management znanja sestavljajo organizacijska kultura, strategija, sistemi in tehnologija in organizacijsko učenje (organisational learning). Procesni management se razvija od planiranja do organiziranja. vodenja, kontroliranja in odnosov z okoljem.  Organizacijsko učenje je kombinacija  pridobivanja znanja, distribucije informacij, interpretacije in organizacijskega pomnenja. Organizacijsko znanje je rezultat tacitnega – skritega in eksplicitnega znanja. Učeča se organizacija ga namensko uporablja za koevolucijo z okoljem (Penger, S. & Dimovski, V.; 2006).  V idealni organizaciji, ki jo opisuje že Brajša (1994), prav tako ni tehnoloških viškov.  Vsak je dobrodošel, če ima vsak z vsakim dober stik (rapport).  

Za pojasnitev funkcije avtentičnega vodje je potreben tudi pojem psihološki kapital, ki je v spoznanju samega sebe (gr. gnote se auton). Tradicionalni ekonomski kapital je v tem , kaj imaš, človeški kapital je v tem, kar znaš, socialni kapital je v tem, koga poznaš, psihološki pa je v tem, kdo si. Kapital pri različnih avtorjih figurira kot kompetenca. Bourdieu razlikuje med socialnim in človeškim kapitalom. Prvi zadeva medsebojne zveze, drugi pa znanje in veščine osebnosti. Psihološki kapital je določena oblika človeškega kapitala. Vsi ti kapitali že predpostavljajo odgovor na vprašanje, kako razvijati sposobnosti, ki omogočajo trajno konkurenčno prednost. V zadnjem času se najbolj raziskuje odnos med identiteto organizacije in njeno uspešnostjo oz. učinkovitostjo. Vsi člani organizacije se stalno učijo, vodja pa jim daje zgled. 

Avtonomija šole je pogoj njene avtentičnosti pri sprejemanju alternativnih pedagoških vplivov. Slednji so se razvijali proti koncu 20. stoletja, kot so se reformnopedagoške alternative razvijale ob koncu 19. in na začetku 20. stoletja. Emancipacisko pedagogika (emancipatory pedagogy) je začel v drugi polovici 20. stoletja razvijati Freire. Gre za poučevalni pristop učiteljev, ki želi pomagati učencem pri vpraševanju in iskanju odgovorov na vprašanja šolskega učenja in življenja. Je izziv prevladujoči pedagoški praksi. Je teorija in praksa kritične zavesti učencev in študentov. Nastopa zoper represivno vzgojo in oblikam (simbolnega) nasilja v šoli. Učenci in študentje so kritični do vprašanj nacionalne ali etnične identitete, religije, kulture in družbe sploh. Danes se imenuje tudi transformacijska pedagogika (transformative pedagogy), ki proučuje transformacijsko učenje in povezavo šole in socialnega okolja. Povezava teh med seboj sorodnih, sicer pa alternativnih pedagogik s kritično teorijo družbe je očitna.   S temi pedagogikami so povezane tudi reforme šol. 
Na simpoziju Foruma za upravljanje in razvoj šole na Škofijski klasični gimnaziji (18. in 19. januarja 2001) so bili predstavljeni šolski sistemi iz osmih držav v tranziciji (Estonija, Belorusija, Rusija, Ukrajina, Bosna, Madžarska, Hrvaška, Slovenija) in sedmih zahodnih in srednjeevropskih držav (Anglija, Irska, Nizozemska, Danska, Nemčija, Avstrija, Italija). Seznanili smo se s stanjem v razvoju avtonomnosti šolskih sistemov v teh državah in skušali ugotoviti mesto Slovenije med njimi.  Ugotovili smo, da ima vsaka šola svojo vrsto avtonomije. Nismo se posebej ukvarjali z vsemi zunajšolskimi in notranješolskimi pogoji  avtonomije. Očitno je bilo, da je Slovenija ne le geografsko, ampak tudi šolskoavtonomno na križišču poti med zahodnoevropskimi in vzhodnoevropskimi državami tako kot je na sredi med odprto in zaprto družbo, decentraliziranim in še državno centraliziranim šolskim sistemom oz. med težavnostjo in lahkotnostjo bivanja posameznikov.  Šola se tem bolj   organizira avtonomno, čim manj jo kontrolira država, ampak je v funkciji njene podpore.
Sistemska teorija svobode (šole) rabi za praktično relevantnost še subsidiarno teorijo in prakso.
 
Na koncu si poglejmo, kako funkcionira izbirnost v prenovi gimnazije. Gimnazijski programi so bili rekonceptualizirani l. 92. In 98 so ponovno potrebni prenove. Vprašanje je le, kako rekonceptualizirati splošno izobrazbo, da bo po eni strani po izbirnosti zanimiva za učence, po drugi strani pa bi odgovarjala mednarodnim standardom znanja po maturitetnih predmetih.  Prenova gimnazij v l. 2006 teče  v smeri večje aktivnosti učencev, večje izbirnosti predmetov poleg jedrnih predmetov in učno-procesnega in ciljnega načrtovanja. Gre za kakovostno, (gibko, dinamično, uporabno, prenosljivo) znanje in razvijanje samostojnega mišljenja. Poudarek je timskem delu in kakovostnem pouku. Poučevanje za razumevanje učnih vsebin je pogoj učenja z razumevanjem. Priporočljiva je kombinacija induktivnega in deduktivnega pristopa k reševanju problemov, tako kot abstraktnega in izkustvenega. Pri učnociljnem pristopu gre za povezovanje vsebin z dejavnostmi.  V  letu 07 bo predlog programa v javni razpravi. Glede na dosedanje izkušnje pa lahko že sedaj domnevamo, da spremembe v praksi ne bodo tako velike  kot se napovedujejo.

Danske gimnazije imajo od l. 1991 dalje šolske odbore, ki so sestavljeni iz okrajnih in občinskih šolskih svetov, staršev, učencev, šolskega osebja. Oblasti ne predpisujejo učbeni-kov in učnih pripomočkov, ampak odloča o njih uporabi šolski odbor. Ravnatelj odgovarja šolskemu svetu, za pouk in izpite pa ministrstvu. Centri za pedagoško pomoč so po vseh okrožjih. Za vsa predmetna področja so svetovalci tudi za poklicnem izobraževanju. Šola je decentralizirana, odprta, avtonomna po ciljih, načinu finansiranja in načinu notranje organizacije (demokratični odnosi med udeleženci pouka), partnerstvo s starši.

Nizozemska ima že dolgo zgodovino demokratične šole od l. 1917. Ta dežela je pravi eksperimentalni laboratorij najrazličnejših šol, pluralizma edukacijskih interesov, različnih načinov postavljanja in uresničevanja šolskih ciljev. Šole si lahko tudi same pišejo učne načrte. Centralno politično odločanje je res minimalno, kar pomeni visoko stopnjo decentralizacije. Tudi v prihodnosti lahko pričakujemo razvoj inovatinosti in ustvarjalnosti šol z zadovoljitvijo interesov vsakega udeleženca edukacije.  Vpliv (katoliške) cerkve na upravljanje šole je večji v Irski, Italiji, Hrvaški in Bosni. Slovenija je država, v kateri ima RKC manjši vpliv kot bi si ga želela.    

Svoboda odgovornega odločanja predpostavlja razvoj kritičnega mišljenja v šoli in v javnem življenju. Do določene mere drži, da  prenovljeni kurikuli tem bolj spodbujajo razvoj kritičnega mišljenja v smislu argumentacijske zmožnosti učencev, čim bolj so problemsko odprto in interdisciplinarno  zasnovani. V prenovljenih učnih načrtih beremo, da učenec pri opravljanju določenih postopkov dejavno spoznava, si oblikuje pojme in jih medsebojno povezuje. Vendar pa gimnazijski učitelji svojega predmeta ne povezujejo z drugimi v enaki meri, ker za to dejanje tudi nimajo ustreznih navodil.  Pričakujemo nadaljnji razvoj v tej smeri. Tako npr. finska srednja šola povezuje podjetništvo, državljanstvo in praktične veščine poklicnega dela s temeljnimi teoretskimi moduli in moduli jezikovne kompetence. 

5. Pomen svobode izbire v postmoderni in vloga znanj NLP

Sodobni postmoderni človek se čedalje bolj zaveda raznih pasti svobode in se skuša izogniti njenih čeri. Krmarjenje plovbe med  Scilo in Karibdo mu omogoča iskanje tretje možnosti med že znanimi in neznanimi nasprotji. Strah pred svobodo vodi v umetni svet kiborgov, robotov, strojev. Svoboda izbire se nahaja v možnosti izbire med strahom in pogumom, končnostjo in neskončnostjo, smrtnostjo in nesmrtnostjo, zvestobo staremu in odprtostjo za novo. Svobodo  povezujemo z različnimi vrednotnimi sistemi:  
1.	Že tradicionalno je (raz)umnost oz. zavest kriterij svobode. V novem veku je zelo pomembna zanjo lastnina (z razlaščanjem razlaščevalcev v marksizmu - socializmu), pravičnost, sreča, sožitje. 
2.	S krščanskega vidika je svoboda odločitev za ljubezen do Boga, samega sebe in bližnjega. 
3.	Za učečo se družbo je pomembna svoboda posameznika za oblikovanje sodelovalne skupnosti. 
4.	Za informacijsko demokratično družbo je pomembno, da smo vsi informirani in da odločamo o javnih problemih. 
5.	V okviru integrativnega delovanja je treba izbirati takšno svobodo, ki vključuje čim več vrednot za čim širši krog ljudi in je obenem multifunkcionalna za posameznika.       
Ti kriteriji nam pomagajo razumeti cilje, ki jih želimo doseči s svobodo. Tisti, ki hočejo le še več moči, so izkoristili svobodo le kot sredstvo, ne pa kot cilj, ki skoraj nikoli ni dosežen. Človek je  liberotropno bitje, ki bi moral težiti vedno k novi svobodi kot izbiri novih oblik bivanja, umetniškega, filozofskega, religioznega izražanja, kakor tudi ekonomije življenja. V vsaki epohi se kaže svoboda v drugem  vrednotnem kontekstu (starogrška eleutheria znotraj polisa, krščanska libertatum? 

H. Arendt (2003) je analizirala razvoj evropskega razumevanja svobode od antike do  danes. Njena urgentna tema je bila raziskovanje izvorov totalitarizma. Teh je veliko in niso vsi enako dobro obvladljivi. Glede na to, da je ta tema zgodovinska, se da iz nje kaj naučiti. Ne vem pa, če se kdo že kaj učil. Zadnji politični dogodki kažejo, da so v vzhodnoevropskih državah še elementi nezaupanja v posredno demokracijo, ki bi jih lahko imenovali tudi 'pasti nesvobode', jetništvo senc iz preteklosti, itn. 

Zanos revolucionarne svobode je v geslu »bili smo nič, bodimo vse«. Ta svoboda pomeni predanost in izročenost, služenje in umikanje jaza pred sebstvom, ponižanje, ki terja pravično delitev.   Namesto pravičnega boga, ki mnoge kaznuje, ljubeči Bog, ki vsakega pusti k sebi. Prvo vodi v romantično revolucionarni nihilizem, drugo pa v predanost v vsem.

Verjetno se izpostavi z vidika post-metafizičnega odnosa tu-biti do biti oziroma z vidika njegovega odnosa sveta. Šele s  tega vidika bi lahko odgovorili, v koliki meri je njegovo sodelovanje z nacistični stranki usodno za interpretacijo njegove filozofije. Ali ga presojamo z vidika njegove lastne intence ali z vidika pričakovanj intelektualne elite do tega, kar njegova filozofija pove.

Ciljne vrednote vsebujejo predstavo o zaželenih končnih stanjih, instrumentalne pa so sredstva za doseganje takšnega stanja. Svoboda je hkrati instrumentalna in ciljna vrednota.
Vrednotne orientacije lahko razdelimo na tradicionalno moralne, patriotske, religiozne, statusne, hedonistične in samoaktualizacijske. To pomeni, da je to, kar je za nekoga s hedonistično orientacijo, svoboda, za drugega s samoaktualizacijsko nesvoboda, prav tako tudi za asketa ali religioznega človeka. Celo ista oseba v toku življenja spreminja pogled na svobodo. Prehodne forme med svobodo in nesvobodo obstajajo v obe smeri. To velja tudi za prehod iz enega družbenega reda v drugega. Od  kapitalizma smo se navidez že osvobodili, a se ponovno osvobajamo. To je tako kot bi osvoboditelj moral v Platonovo votlino ponovno prihajati, da bi navsezadnje enkrat za vselej osvobodil sužnje. Podobno je s Kristusovim drugim prihodom, ki ga pričakujemo nekateri pripravljeni in drugi ne..         
 
V etiki gre za spoznanje dolžnosti. Človek mora izpolnjevati vloge, ki mu jih nalaga skupnost. Krščanska tradicija je korporativizem oz. organicizem, ki izhaja iz človeškega telesa. Svoboda je le v služenju gospodarju pa naj bo to monarh ali republikanec. Še danes na drugačen način velja robesperovsko geslo 'ni svobode za sovražnike svobode', kot so to teroristi.  

Kot ljubeča bitja se za svobodo odločamo vsak trenutek. Izkustvo dozorevanja v izbiri svobode in poguma za iskanje si mora vsaka generacija  šele pridobivati, ker so razočaranja sestavni del upora  spremembam in pojavljanjem strahov pred novim, neznanim, drugačnim.

Svoboda je tako kot znanje dvostranska. Svoboda od dosedanjega (izkoriščevalskega) načina proizvodnje in svoboda za ustvarjalno celostno proizvodnjo. Cilj je duhovna proizvodna skupnost. Pri Marxu je svoboda hkratno nastajanje narave za človeka in človeka za naravo, pri Kierkegaardu ustvarjanje človeka - boga, pri Nietzscheju pa je teo-antropo-kozmično hotenje samega sebe. Svoboda je pred njeno osmislitvijo od in za nekaj, ker šele omogoča odnos med afirmacijo in negacijo. Po Spinozovi formuli je svoboda index sui et falsi, ker misli samo sebe in je svoja lastna resnica. Po Schelingu svoboda ni nič drugega kot absolutni subjekt sam v samopostavitvi in ni njegov predikat. Pri Schelingu se kot svetovni duh konstituira v sistemu transcendentalnega idealizma. Za svobodo je značilen 'ekstasis', izstop. To pomeni, da je pred, skozi in preko vsakega sistema v večni prihodnosti (Despot, 144). Svoboda je v herojskem aktu anihilacije-osvobajanja od ne-svobode. Da bi to mogla (Seinkoenen), mora sebe hoteti (Seinmuessen). Svoboda misli, hoče in proizvaja samo sebe, kar je že vsebina Fichtejevega absolutnega jaza5. Človek zasužnjuje svobodo, ko jo hoče spremeniti v svojo svobodo s tem, kar bi ta lahko bila, a ni. Negacija svobode ni v človekovi končnosti in telesnosti (kakor to  opredeljuje  tradicionalna metafizika), ampak jaz, ki se postavlja s pomočjo svobode na mesto svobode. Svoboda ne more biti sredstvo upiranja proti ne - jazu. Svoboda ni reduktibilna na individuum, osebnost, narod, razred, rod, država, epoha, kultura, človeštvo in tudi ne na znanstveno resnico. Procesna, komunikativna svoboda pomeni vedno odnos sebe do drugega in interakcijo med obema, kar pa svobodo relativira. Despot meni, da smo hote ali nehote inficirani z absolutno svobodo. To pomeni uničiti svojo smrt (Anichilisationsakt) za življenje v niču. Nasproti Leibnizovemu nihilističnemu vprašanju - zakaj nekaj je, se vprašajmo, zakaj nič sploh je. Na vprašanje, kaj je od česa  odrešeno oz. odvezano (absolutus), dobimo odgovor v razliki med  pogojenim in brezpogojnim. Po krščanski religiji posameznik žrtvuje svoje končno življenje za večno. Samo tisti, ki je vse zapustil, je našel temelj samega sebe, ker se je znašel sam s svojo neskončnostjo. Samo za človeka kot smrtno bitje je svoboda najvišja resnica in cilj, ki presega njega samega. Po Nietzscheju je značilna za nadčloveka. 

Misliti nedoločenost svobode izven metafizične trodimenzionalne (človek - narava - bog) tetra-kavzalne (causa formalis, causa materialis, causa efficiens, causa finalis) strukture sveta pomeni priznati njeno indeterminiranost nasproti njeni intramundani - znotrajsvetovni determiniranosti. Odrešeni absolut je tedaj sam brez boga in brez identitete subjekta, 'onkraj dobrega in zlega, eksistence in esence', soočen s kontingentno pojavnostjo sveta. Znotrajsvetovna svoboda je v odnosu 'od - za' vedno zavezana nečemu  in je zato relativna, minljiva, izvensve-tovna pa je zavezana 'zgolj niču' kot spontana in absolutno čista. Doslej se je v metafiziki ekstramundanost v svetu preslikala kot težnja sveta navzgor k božanskemu liku. V tem smislu je neskončnost kot pogoj končnosti ostala nevprašljiva celo pri Marxu, ki je iz te predpostavke izpeljeval zgodovinsko odprtost človeka, v kateri se predzgodovinska opozicija biti  in niča obrne v nastajanje - proces bogatenja. Causa sui je nek krmar, bog, ki se umakne iz sveta že pri Platonu. Danes živimo v svetu, ki so ga bogovi zapustili, zato se mora sam uravnavati autoregulacijsko.

Krmar je kot vzrok svoje esencialne eksistence, ki jo strukturirajo štirje vzroki kot moč, ki sama sebe hoče v samokreaciji in samonamenskosti. Zato opredeljuje Despot (Despot, 1989; 158) svetovnost sveta kot samega sebe producirajočo identiteto čiste eksistence in čiste esence. Dejanskost je umna, ko jo um proizvede v duhovni proizvodnji, tedaj v avtonomnosti in ne v heterogenosti sveta. Svoboda je nujna v imperativnosti vseh bitij k osvobajanju. Ideja je v tem, da mora iti nad - človek preko vsake najvišje zamišljene človečnosti in avtentične eksistence (Despot, 1989; 160, 161). Koncepta  svobode pa ne smemo spremeniti v religijo bodočnosti. Potrebno pa je odpraviti  notranjesvetovne parcele, da bi prišli do samonamenskega odnosa človeka  do narave in s tem do osvoboditve dela.

V globine samega sebe posameznik zlepa ne prestopi. Vprašanje je, koliko svobode je prineslo obdobje  new age posamezniku. Nekateri avtorji analizirajo to gibanje kot sodobni gnosticizem, ki za razliko od antičnega popularizira duhovno psihologijo, skupne osnove religij, kozmično mistiko in ponuja poceni vedenjske obrazce tržne uspešnosti. Ker večina ljudi živi v nekakšnem budnem snu zaradi sprijetosti jaza in sebstva dolgoročno dela več škode kot koristi. Po 4mat-u se vprašajmo, kako in s čim spodbuditi tiste notranje sile, ki pospešujejo osebno rast in kako bi jih lahko še drugače spodbujali. Menim, da bo postalo čedalje pomembneje razlikovanje med površinskimi in globinskimi plastmi svobode. Na to dejstvo opozarja že Biblija. Materialna stran življenja namreč še ne pomeni duhovne in zato v njej sami še ni smisla bivanja. To pa je stvar človekove vesti in z njo moralne presoje. Po Kinku  (2004) je ugovor vesti dovoljen, če se s tem ne omejujejo pravice in svoboščine drugih. To je že značilnost koncepta utilitarne svobode po S. Millu. V 37. členu Etičnega kodeksa katoliških pedagogov (2005) pa beremo: »Zato ohranja svobodo ugovora vesti v primerih, ko zakon ali pravilnik govorita proti temeljnim vrednotam, za katere vest učitelju pravi, da ne sme mimo njih. Učiteljeva svoboda se namreč kaže v avtonomni moralni presoji, ki presega heteronomnost, podredljivost, odvisnost ali konformnost. Njegova moralna presoja naj ne izhaja zgolj iz izpolnjevanja zakona, ampak iz temeljnih človeških  vrednot.” Za razliko od Milla gre za svobodo človeka kot presežnega bitja.     
 
Kosovel (1999) opredeljuje gnostičnega kristjana kot samostojnega spoznavalca ljubezni na osnovi osebnega izkustva.  Cerkveni obredi mu ne zadostujejo, ker ga lahko celo ovirajo pri notranji, globinski transformaciji. Takšen kristjan vedno usklajuje svobodo gnoze (modrosti) z odgovorno ljubeznijo (agape) do drugega. v evangeliju po Filipu gre za drevo svobode, ki daje smrt tistim, ki iz njega jedo. V vsaki situaciji morajo razlikovati dobro in zlo. Hegel je totalitarist, ker njegova 'ukinitev' (nem. Aufhebung) prevzame drugobit za svojo brez ostanka, gnostiki pa vidijo ostanek ali kot bi danes rekli asimetrijo. Vprašanje odnosa med umno svobodo in versko svobodo še do danes ni razrešeno, ampak je odprto. V krščanstvu velja tomistično načelo podrejenosti ali vsaj prirejenosti svobode razuma svobodi verovanja. Zanimivo pa je, da vsako 'povzdigovanje' razuma naleti na odpor (tudi?) pri muslimanskih islamitih. Verjetno jih to spominja na zloveščo dominacijo zahoda. Zato bodimo pozorni na zamere kot negativna sidra! V tem primeru bi si lahko pomagali z razlikovanjem okvirov v NLP. Jasno je, da odprt okvir lahko privede do okvira absurda, vendar pa naj bi v relevantnem okviru sporne strani ugotovile, kaj je skupni in kaj zgolj individualni interes. Tako bi negativna prepričanja (drug o drugem) laže preokvirili (reframing) v pozitivna.      

Okviri (frames)5 so sistemi filtrov.  Poznamo naslednje okvire:  
1. odprti okvir (open frame) je v bistvu metaprogram odprtih možnosti.
2. okvir odkrivanja (discovery frame) 
3. okvir izida (outcome frame), po katerem preverjamo v kateri fazi uresničevanja cilja smo;
4. okvir 'kot če' (as if) je projekcija v zaželeni rezultat, kar ustreza vprašanju 'kaj če' po McCarthyni shemi 4MAT  
5. okvir kontrasta (contrast frame), v katerem ugotavljamo, kakšna je razlika med doseženim in začrtanim, 
6. dogovorni okvir (agreement frame) npr. če sva dogovorjena za 'x', ali sva lahko tudi za 'y'. 
7. relevančni (relevance frame), izzivalni okvir, v katerem preverimo, v kakšni povezavi je specifična situacija z zastavljenim ciljem.    
8. povratni okvir (back track), v katerem s povzemanjem in parafraziranjem preverjamo razumevanja v smislu 'če prav razumem' - 'let me see'. 
9. okvir absurda (frame of absurdity), ko nenadoma napravimo nekaj, česar nismo nameravali.
10. okvir okoliščin (eco-frame), v katerem preverjamo, kako naša dejanja ustrezajo okolici. 

Okviri se v NLP-ju nanašajo na zamisli, dogodke, reči v različne okoliščine, da jim na ta način spremenimo pomen. V tem smislu so okviri povezani z zaznavnim vsebinskim okoljem določenega dogodka oziroma izkušnje. Okviri povezuje meje in omejitve odnosov. Pomembni so zaradi načinov, kako so specifični dogodki interpretirani, kam se usmerja pozornost (fokusiranje). Okviri so načini gledanja ali zorni koti tega gledanja. Okvirji so tudi konteksti ali vidiki konteksta določene izkušnje. 

Odprti okvir (open frame) je v meta-programu, po katerem je vse je možno: pomaga nam, da pogledamo, predvidimo čim več možnosti, možnih posledic, zadevo osvetlimo iz različnih zornih kotov npr. na sestankih, ko zbiramo predloge. Odpira priložnost za vsakogar, da komentira ali vprašuje po vsebini, ki ga zanima. Pušča prosto pot domišljiji v odnosu do percepcije je v ugotavljanju psihičnega stanja. Pričakovanja, sodbe in želje se med vajo začasno odložijo, da se odkrije, kaj se dogaja v zaznavi tistega, ki je v vaji udeležen.  Nastane, Kadar udeleženci sestanka ugotovijo (odkrijejo), kako nekaj ne gre. Mi sami ne podamo razlage. Morda bi ga lahko uporabili kot uvod v diskusijo, sprejemanje novih predlogov. Če pogajanja obtičijo v slepi ulici, se lahko vprašamo »Kaj bi se moralo zgoditi..., da to ne bi bil več problem...«. Ta okvir dopušča največ svobode. 

Okvir odkrivanja (discovery frame- discovery learning) je okvir odkrivajočega učenja in mišljenja. Povezan je s 4. vprašanjem v 4mat shemi 'kaj če'. Ni nenavadno, da je to okvir, ki sledi odprtemu okviru, ker ga že skuša določiti. 
 
Okvir povzemanja (backtracking frame) je v parafraziranju, povratni informaciji, ko povzamemo, ponovimo, kar je nekdo rekel. Ta okvir uporabimo, kadar želimo res natančno ugotoviti, ali smo sogovornika prav razumeli. Na kratko povzamemo bistvene točke informacij. V povzetku uporabljamo sogovornikove ključne besede in ton glasu (rapport, pacing). Tako povzemanje se razlikuje od običajnega, ki pogosto sistematično popači besede nekoga drugega. Povzemanje je koristno na začetku razprav, informiranju, preverjanju sporazumov in razumevanju udeležencev na sestanku. Pomaga vzpostavljati stik, zelo je uporaben, kadar se izgubimo, da pojasni pot naprej. Pomaga nam, da ostanemo na poti k želenemu cilju. Pogosto se namreč zgodi, da na sestanku dosežemo navidezno soglasje; udeleženci se razidejo vsak s svojo predstavo o tem, kar smo se dogovorili. Zato je dobro povzeti skupne sklepe. 

Relevančni okvir je v preverjanju, ali je smiselno, da se ravno zdaj o določenem predmetu govori. Sestanki vključujejo usklajevanje mnenj, vodenje sestanka in usmerjanje k ciljni temi, kadar želijo posamezniki razširiti problem, diskusijo. Kolega na primer v debati opozori na problem, ki se neposredno ne tiče dogovorjenega cilja sestanka. Lahko da je zanimiv ni pa ta trenutek pomemben. Lahko mu rečemo: »Ne morem prav videti, kako bi nas to približalo skupnemu cilju...« »Ali lahko poveš, v čem tvoja pripomba sodi na ta sestanek..« Skratka: relevančni okvir je v vprašanju, kako specifično stanje ali vedenje pomaga doseči dogovorjeni cilj. 

Okvir 'kot če' - as if uporabljamo, kadar se postavljamo v ciljno ravnino, kakor da smo cilj že dosegli. Kaj bi se zgodilo, če… Uporablja se pri uresničevanju želja in ciljev, za pogajanja (kaj bi vi storili zame ali kaj smem jaz storiti za vas), za odsotno osebo (kaj bi rekla, če bi bila tu), za planiranje projekta (kako bi osvetlili dejstva, ki niso dana. Verjetno gre tudi za improvizacije pri igri vlog, za modeliranje eksperta-(kako bi mislil, čutil, če bi bil jaz ti-2. zaznavni položaj).

Okvir rezultata – (outcome frame) ustvarjamo, ko se sprašujemo se, ali smo že na poti k cilju. Ta okvir naredi povezavo  in nas usmeri k cilju oziroma k želenemu stanju. Nenehno opazujemo in preverjamo, kako napredujemo. Pri timskem delu – preverjanje – kontrolne točke, pri vodenju sestanka.

Kontrastni okvir nastane s primerjavo določenega stanja z njegovo negacijo (več o tem glej: http:/www.nlp.scotland.com/frame.htm). Primerjamo dve stvari, ki sta si med seboj zelo različni. Uporabimo ga pri pogajanjih, usklajevanju ciljev. Pri usklajevanju ciljev iščemo območje prekrivanja, pri pogajanjih pa z vzpenjanjem na višjo raven s pomočjo posploševanja poiščemo alternativne cilje. Ljudje si sicer lahko želimo iste stvari, vendar pa so razlogi – motivi različni. (Primer: imamo samo eno limono, želita pa jo dva družinska člana. Lahko nastane pravi prepir. Toda ko razložita, zakaj jo vsak potrebuje, lahko ugotovimo, da bi si eden rad naredil limonado, drugi pa potrebuje samo lupino za pecivo, ugotovimo, da se ne prepirata za isto stvar). Ko zadevo analiziramo, postane problem razrešljiv. 

Ideal svobode najbolje deluje znotraj zavedanja dejstva nesvobode. Revanšistične pojave beležimo celo na zgodovinski ravni francoske revolucije, nacizma (Lebensraum), socializma z geslom osvoboditve dela, itn. gre za pojav prevratne oz. revolucionarne svobode. Študenti Filozofske fakultete doživljajo predstavo 'svobodnega prostora' drugače kot študentje FDV.   

Okvir okoliščin oz. ekološki ovir nastane z vprašanjem, kakšne so okoliščine, katere posledice bi imela neka sprememba. Preverimo, kako se naše misli in dejanja ujemajo z družino, prijatelji, sodelavci: ali me prestavljajo kot celostno človeško bitjem ali spoštujejo integriteto drugih. Gre za primerjanjem širšega sistema npr. finančno situacijo. Notranja skladnost je način, kako nam nezavedno sporoča, ali smo upoštevali okolje in je prvi pogoj modrega in preudarnega ravnanja. Pri postavljanju ciljnega okvirja vedno upoštevamo tudi okvir okoliščin. Težave pri uveljavljanju eko-okvira so na sistemski ravni prikazane tudi v filmu Neprijetna resnica. Vsaka vaja ima nlp-ju tudi dodan 'korak v okolje in v prihodnost'.   

Za pritrdilni okvir (agreement frame) je značilno, da se vedno vsi vsaj minimalno strinjamo, pa četudi le v tem, da se ne strinjamo. Na začetku sestanka si zagotovimo soglasje vseh, da si bomo prizadevali za skupno rešitev. Ob sklenitvi sestanka si zagotovimo, da se vsi udeleženci strinjajo s potekom in dosežki sestanka. Če se še vsi ne strinjajo, lahko dosežemo strinjanje z naslednjimi besedami: »Če se bi zgodilo ... in če bi M. storil to in to...in bi prepričali A., da je tako prav, ali lahko potem nadaljujemo...« Uporabljamo ga, kadar gre za komunikacijo, vzpostavljanje odnosa in sklepanje posla in v primerih žaba in princ. Za Gravesovo 9. stopnjo je značilna visoka stopnja konsenzualnosti. Pogajanja trajajo toliko časa, dokler se s predlagano rešitvijo vsi ne strinjajo. 

Okvir absurdnosti nastane, ko naredimo nekaj čisto drugače.  Lahko spremljamo, kaj bomo na ta način pridobili, kaj se spremeni. Na ta način se lahko odmaknemo od problema, posebno če nas v določenem trenutku zelo obremenjuje. Na primer: Potrebno je odgovorit na 11. vprašanje, pa grem raje v kino. Uporabljamo ga  pri uporabi humorja, ironije, pretiravanja, (ne)namernih napak. Uporaben je pri igranju vsake od 4 vlog trenerja, tudi pri vlogi obtoževalca (blamer), pri Satirinem preokvirjanju, pri nekaterih somih npr. kontrast, v provokativni terapiji s paradoksno intenco. Absurd je znan 1. v filozofiji kot eksistencialni absurd, ki so ga opisovali Pascal, Kierkegaard, Jaspers, Sartre, 2. v literaturi Dostojevski in Kafka, v fiziki (Einstein, Lorenzen, Heisenberg) in 3. v psihoterapiji provokacije. 

Lahko govorimo tudi o okvirju nekompetentnosti v 2. fazi učenja zavestne nekompetence po Batesonu. Nanjo se navezujejo samoomejujoča t. j. negativna prepričanja in motivacija stran od (motivation away from). Tu pomaga preokvirjanje v as if - kaj če bi vseeno poizkusil. 

Okviri, ki so večinoma nezavedni in implicitni, so spoznavni v naslednjih nasprotujočih parih: 
Tekmovalni nasproti sodelovalnemu
Gospodovalno – podrejeno
Defenzivno – ofenzivno
Emocionalno – logično
Zmagovalni – poražen
Dobro – zlo
Moški – ženska 
Neposredno – posredno 
Bolezen – zdravje
Časovni s tremi dimenzijami preteklosti, sedanjosti in  prihodnosti
Vzrok – učinek nasproti predsodkom (Yaeger & Sommer, 2005).

6. Sklepne misli

Svoboda je utemeljena sama v sebi, če jo vidimo kot najvišjo brezpogojno vrednoto in pomeni osvobajanje, če gledamo njeno pogojno razvojno dinamiko. Videli smo, da se svoboda lahko sprevrže v svoje nasprotje, v nesvobodo, kar se pojasnjuje z dialektičnim zakonom negacije negacije ali t. im. povratka na staro. Ni vsaka težnja k svobodi dobra, ker tudi vsaka svoboda ne vključuje dobro. Svoboda tudi ni samo rezultat dobre volje, kakor so kritiki očitali Kantu.  

S čim je tedaj svoboda motivirana in od kod izvira? Motivi izhajajo iz postavitve človeka v svet odprtih možnosti, ki mu dajejo moč, da deluje (Juhant, 2002; 225). Za delovanje rabi razlog v koristnosti, uspešnosti  in silo spoznanja, kar določa proces odločanja. Za Schopenhauerja je človek svoboden, če intelektualno obvladuje motive (Juhant, 2002; 222). Če je človek zaradi bolezni ali bolečine oviran, tudi intelektualno ni svoboden. To pomeni, da je človek svoboden na več plasteh svoje osebnosti ali pa ni svoboden. Videli smo, da je različne strani svobode treba obvladovati tudi kar zadeva obvladovanje konfliktnih motivov. Videti je, da bi bila za sintezo nasprotij (coincidentia oppositorum) najboljša absolutna svoboda,6 ki je pa utopična.   

Kot smo videli je avtonomija šol po svetu precej različna. Naša gimnazija nima takšne svobode pri predmetni izbiri in izbiri partnerstev kot danska, nizozemska, finska ali irska. V njih je tudi aktivna vloga in odgovornost učenca za znanje večja. Učitelji so bolj kompetentni. Demokracija družbe ima daljšo tradicijo. Vse to vpliva na stanje duha v smislu odprte klime v šoli. Pot do avtentične organizacije je še daljša kot do avtonomije, ker to pomeni, da je sleherni udeleženec edukacije pomemben, kar terja visoko pozitivno podobo udeleženca kakor tudi visoko stopnjo konsenza med njimi kar zadeva skupne interese za zadovoljevanje edukacijskih potreb.  Šola se uči na osnovi načrtovanja, razvoja in samoevalvacije dosežkov.  
    
Opombe

1. Ideja o osvoboditvi spon je najstarejša in najmlajša, ker jo zgodovinsko zasledimo v različnih jezikih. Že staroindijski izraz za osvoboditev je mokša (skt. moksa - osvoboditev od vseh karm, (Tavzes, 2002; 749). Stari Grki so označevali svobodo z eleutheria, Latinci z libertas, Nemci jo označujejo s Freiheit in na anglosaksonskem področju jo označujejo z liberty in freedom.  

 2. Grški termin “telos” izhaja iz besede “queles” s korenom “quel” in pomeni “vrteti”;  prvotno pa  “quel”   pomeni. izvršitev, višek, konec,  smrt (Dokler, 1915; 752).  Telos  pomeni tudi uspeh, vrh, služba, odločitev, carina, stroški (Senc,  1988; 920-921).  Telos je za Grke cilj po sebi npr. entelecheia  pri Aristotelu, ki nam lahko pomeni tudi samoaktualizacijo. Namen opredeljujejo volja, interesi sredstva, odločitve in izbire. Šele v  novoveški  rabi cilj kot “telos” ne izključuje pomenov angleškega izraza “achievement”  izvršitev, dovršitev, dosežek, uspeh. Več o razliki med Aristotelovim in novoveškim pojmom namena (Zweck) glej v:  Krings, H. et al. (1974). 
 
3. Poznamo več kot sto definicij ustvarjalnosti. Stevanović (1999) jih po Taylorju razvrsti po naslednjih vidikih:
- ekspresivno ustvarjalnost, ki se kaže v spontanem izražanju;
- produktivno ustvarjalnost, ki pomeni obvladovanje različnih veščin in tehnik za stvaritev proizvoda;
- inventivno ustvarjalnost, ki pomeni  izvirnost in domiselnost uporabe materiala;
- inovativno ustvarjalnost, ki terja višjo stopnjo abstrakcije pri razumevanju osnovnih načel, 
- pojavno ustvarjalnost, ki pojasnjuje nastajanje novih (znanstvenih) odkritij.

4. Zgodovinski pregled pojmovanj svobode glej v Ritter Joachim (1972). Historisches Woerterbuch der Philosophie. Bd. 2. D-F. Stuttgart, Schwabe & Verlag Basel, str. 1064-1097.

5. Trias (2005) definira človeka kot prebivalca meje (gr. peras, lat. limes). Človek lahko stanje, h kateremu je poklican, realizira, ali pa pozabi na lastne esence in potence.  Meja etično kliče človeka, da naj realizira svoje bistvo in ga uskladi z načinom bivanja. Meja eksistira v ekstazi kot dar v odnosu do realnosti. Meja je mejno stanje ali mejna situacija (Grenzsituation pri Jaspersu).

6. O težavah pri pojmovanju absolutne svobode glej knjigo Štrajn, D. (1987). Subjekt svobode. Ljubljana, DE.

Literatura

- Arendt, H. (2003). Izvori totalitarizma. Ljubljana, Študentska založba Claritas.
- Brajša, P. (1994). Managerska komunikologija. Komuniciranje, problemi in konflikti v podjetju. Zagreb, Školske novine.
Freire, P. (1970). Pedagogy of the oppressed. New York: Continuum.
- Despot, B. (1989). Vidokrog absoluta: prilog indiskutabilnoj diagnostiki nihilizma. Zagreb, Čekade. 
- Društvo katoliških pedagogov Slovenije (2005). Etični kodeks društva katoliških pedagogov Slovenije. S popravki sprejet na redni letni skupščini Društva katoliških pedagogov Slovenije v Ljubljani, 5. marca 2005. 
- Fromm, E. (2003). Umetnost življenja. Ljubljana, MK.
- Gerhardt, V. (2003) Samoodređenje. Princip individualnosti. Zagreb, Demetra.
- Heidegger, M. (2002). The essence of human freedom. An introduction to philosophy. New York, Continuum.
- Juhant, J. (2002). Človek v iskanju svoje samopodobe. Filozofska antropologija. Ljubljana, Claritas.
- Kosovel, I. (1999). Etična razsežnost gnosis v evangeliju po Filipu. Anthropos, l. 31, št. 1-3, str. 200-212.
- Krings:  Freiheit. In: Krings et al. (1973). Handbuch philosophischer Grundbegriffe. Bd. 2. Muenchen, Koesel Verlag. Str. 493-510. 
- Krings, H. et al. (1974). Handbuch philosophischer Grundbegriffe. 6. Bd. Muenchen, Koesel Verlag. Str. 1817-1827.
- Maritain, J. (2004). Po navdihu Tomaža Akvinskega. Celje, MD. 
- McLaren, P. L., & Lankshear, C. (Eds.). (1994). Politics of liberation: Paths from Freire. New York: Routledge.
- McLaren, P. L., & Leonard, P. (Eds.). (1993). Paulo Freire: A critical encounter. New York: Routledge.
- Mill, J. S. (2003). Utilitarizem in o svobodi. Ljubljana, Krtina.   
- Penger, S. & Dimovski, V. (2006). Trendi učeče se organizacije. Razvoj avtentičnega vedenja in razvoj pozitivne psihološke identitete. Teorija in praksa, 2006, št. 3-4, str. 427-445.
- Požar, P. (2000). Duh in svoboda. Maribor, Obzorja.
- Rawlins, W. K. (1996). Continuing the dialogue of evidence. Western Journal of 
Communication, 60 (2), 188-193.
Rawlins, W. K. (2000). Teaching as a mode of friendship. Communication Theory, 10 (1), 5-26.
- Schiller, F. (2003). O estetski vzgoji človeka. Ljubljana, Študentska založba.
- Sire, J., W. ˝(2006). Vesolja za sosednjimi vrati. Poglavitni pogledi na svet. Ljubljana, Društvo prijateljev svetega pisma. 
- Stres, A. (1987). Heglovo in Marxovo pojmovanje svobode. Ljubljana, SM.
- Trias, E. (2005). Mejni razum. Ljubljana, Študentska založba.        
-Urbančič, I. (2004). Nevarnost biti. Krokiji o duhu evropskosti. Ljubljana, Nova revija.