Dr. Bogomir Novak

Vpliv medkulturnih stikov na kulturo šole    

Moto: Cicero: cultura autem animi philosophia est. 

Povzetek

V prispevku analiziramo različne splošne definicije kulture z namenom, da bi pokazali njihovo primernost za medkulturne stike. Predvsem v njih se pokaže vitalnost, kooperativnost in fleksibilnost določene kulture. Pomen tega prispevka je v izpostavitvi kriterijev presojanja kakovosti kulture, ki se dominantno pojavlja v določenem obdobju. Tudi danes niso vse kulture enakovredne. Medsebojni stiki med kulturami so hkrati konfliktni in izključujoči, kakor tudi sodelovalno vključujoči in demokratični. Pri razvojnih dilemah smo pokazali dejavnike sodelovanja in konfliktov. Očitno je integrativna kultura kontekstualni pogoj integrativnega pouka v šoli, fragmentarna pa razdrobljene – balkanske kulture šole. 
 
Ključne besede: vrste kultur, film, stigmatizacija, humanizem, postmoderna, vzgoja. 

1. Različne opredelitve in vrste kulture

Kultura1 je po vzgojni, etični, religiozni, umetnostni, znanstveni in tehnični strani kompleksen pojav, zato bomo na vprašanje njenega postmodernega razvoja samo delno odgovorili. Pojem kulture je tudi zgodovinsko spremenljiv. Vsaka kultura je bipolarno strukturirana in artikulirana. Tako po Berdjajevu govorimo o nočnih in dnevnih, posvečenih in posvetnih celostnih in prelomnih dobah. 

Gallagher (2003) navaja šest definicij kulture: 1. kultura je  kompleksna celota, ki vsebuje pomene, znanja, verovanja, fantazije, ideologije, simbole, norme, vrednote in dejavnosti. 2. zgodovinska razsežnost družbene dediščine, ki jo predajamo iz roda v rod, 3. normativnost vedenjskih vzorcev, 4. psihološka funkcija ustvarjanje varnosti s tradicionalnimi odgovori, 5. struktura za skupno življenje in 6.  s kulturnim izročilom se  prenašajo pomeni in verovanja (ali vizije življenja), vrednote (pravila obnašanja), navade, dejavnosti in izročila (vzorci odziva), ki se v njej izražajo. 

Mnogi razlikujejo med 1. materialno kulturo, ki nastane s človeškim delom (poljedelstvo, obrt, uporabne znanosti itd.) in 2. duhovno kulturo, kamor sodijo oblike izražanja, v katerih človek sporoča svoje izkušnje, spoznanja, ideje, vizije (filozofija, religija, umetnost itd.). Od kulturne infrastrukture je odvisno, kakšno je razmerja med njima. Infrastrukturo ustvarjajo navade (šege), norme, zakoni in sistemi, simboli, potrebe, informacije, znanje kulturnega človeka in  kulturne ustanove (knjižnice, gledališča, muzeji, šole itd.) 

Na določeno kulturo delujejo centripetalne in centrifugalne sile. Centripetalne sile vodijo v centralizem, ki se kaže lahko antropocentrično, ergocentrično (deloholizem človeka delavca), nacionalistično in egocentrično – narcisoidno, centrifugalne sile pa delujejo difuzno, disperzno kot današnja internetna ali mrežna kultura. Gre tudi imperialistično širjenje ameriškega načina življenja z mcdonalizacijo hitre hrane (fast food) in za razvoj informacijske kulture medijev z izumljanjem vedno novih računalniških programov. Pri vsaki vrsti kulture se lahko vprašamo, ali jo obvladujemo. Kakor naj bi medije obvladovali z vzgojo za medije, naj bi etično kulturo obvladovali z etično vzgojo (bivši DMV v osemletki), politično kulturo z državljansko vzgojo in državljansko kulturo, znanstveno in tehnično kulturo z razvijanjem znanstvene in tehnične pismenosti v šoli in na univerzi. Kultura je že rezultat kultiviranja, socializiranja in vzgoje človeka.  

Kulturni koordinatni sistem pomeni, da gre za sile nadrejanja in podrejanja, in nadzorovanega, izključevanja in vključevanja tudi med širjenjem in getoiziranjem kulture. Izkustveno gledano se  razvita kultura širi. Obstaja imperialna oz. kolonizatorska stran evropske in ameriške kulture. Danes so tudi vzhodne kulture s poudarjeno vlogo religije v funkciji širjenja oz. penetracije. Zahodnjaki radi sprejemajo budizem kot nadomestno religijo prek nove dobe (new age). Zelo tehtno vprašanje je, ali so te kulture dejansko vključujoče, da na takšen način utirajo pot k  univerzalni kulturi. Če je možna ena sama znanost v mnogoterosti disciplin in ena sama religija v mnogoterosti religij, potem tudi kultura ne more biti izjema.   

Monopolno kulturo (npr. proletkult s kultom osebnosti) se vzdržuje z monopolno ideologijo, sicer pa je sporna dejanskost kulturni pluralizem oz. multikulturnost. Gre za isti odnos kot med monopolnim interesom in pluralizmom interesov in družbe kot zaprte ali odprte kulturne sredine. Slednja je demokratična, prejšnja pa je avtokratska, ker gre za podrejanje in nadrejanje enega drugemu.  Zato ni vseeno, kakšna socialna realnost (Černigoj, Bečaj) jo vzdržuje. Kultura je to, kar je socializirano, kultivirano in realizirano v odnosu. Gre za samorealiziran osebni in socialni projekt. Kolikor je ta projekt še nedokončan kot meni Habermas za projekt moderne, toliko je kultura še odprta. Kako delujejo njene silnice, se vprašuje Taylor in kakšni so mehanizmi spodbud in sankcij se vprašuje Therborn.  

Kultura  je postala predmet interdisciplinarnih proučevanj že zato, ker je ohranjanje kulturne raznolikosti vrednota v EU in OZN. Za razumevanje stikov je potrebno proučiti medkulturno sporazumevanje, ki je tudi medjezikovno. Nekateri so nesposobni razumeti nove razmere in se umaknejo v preteklost. Organizirati je treba izobraževanje, ki bo prispevalo k razumevanju medkulturne komunikacije. Glavna funkcija kulture je ustvarjanje in izmenjava skupnih pomenov. Ne vemo, ali bo globalizacija pospešila medkulturne stike, ali pa spopad civilizacij, ker se bodo razlike poglobile. Možno je, da bo kulturna samobitnost nadomestila državljanstvo, vendar ni to nujno, dokler gre za vprašanje ohranjanja jezikovne in kulturne identitete znotraj nacionalno-državnih skupnosti. Formula enotnosti v mnogoteri različnosti kultur izvira že iz Stare Grčije in zgodnjega krščanska. Postala je tudi postmoderna in je veljavna na vseh področjih družbene dejavnosti, ne le na kulturnem.  Ne vemo, kakšen bo njen izid – dominacija, spopad ali sožitje.

Elite razlikujejo nižje in višje kulture. Zanimivo je, da so takšno diskriminacijo (in diskvalifikacijo) prevzeli tudi klasiki marksizma. Marx in Engels sta razlikovala med etablirano zgodovinskimi narodi in nezgodovinskimi narodi. Njun napredek glede na Stare Grke je, da sta priznala barbarstvo znotraj civilizacije. Tudi po Marcuseju je »imela višja kultura afirmativni značaj, kadar je bila osvobojena od in muke tistih, ki so s svojim delom reproducirali družbo in v tem smislu postala ideologija družbe« (Marcuse, 1977; 226). Kulturo, ki je vir vsega subjektivnega in teleološkega, običajno ločujemo od etablirane znanosti. Navidez nevtralna zlasti naravoslovna znanost omogoča podrejanje narave s pomočjo podrejanja ljudi. Šele interakcija kulturnih vrednot v družbo delno odpravlja odtujitev kulture od civilizacije. Znanost sicer res že sama ustvarja lastno znanstveno kulturo, v katero vključuje civilizacijo, vendar to ni dovolj za osvoboditev človeka, ker znanost sama ni v vlogi osvoboditve. Nekdanje Marcusejevo stališče, po katerem je treba združiti znanstveno (metodično kvantitativno in etablirano v institucijah) in neznanstveno (kvalitativno pluralno in humanistično usmerjeno) kulturo, še danes zveni utopično. Za realizacijo tega cilja se namreč »mora znanost osvoboditi usodne dialektike gospodarja in sluge, ki zatiranje narave spreminja v orodje izkoriščanja« (Marcuse, 1977; 239). Takšna nova sinteza kulture predpostavlja radikalno spremembo družbe in vzgoje, ker »je očitno, da pojem vzgoje v obstoječi družbi za boljšo družbo v prihodnosti pome ni protislovje, ki ga je nujno razrešiti, da bi prišlo do napredka« (ibidem). »Če ima Kantova misel, da ni potrebno vzgajati za sedanji, ampak za boljši svet, kak smisel, se mora v celoti spremeniti vzgoja (ibidem).« Še vedno ni domišljeno, katera dejanja posameznika so dobra za vso človeštvo, katera za družino ali podjetje in katera samo zanj. Vprašanje je tudi, ali je to stvar dogovora na temelju pogajanja (negotiation). Gotovo pa je to stvar zdravega razuma (common sense), a ne samo tega.

Govorimo o strukturi kulturne informacije poleg komunikacijske funkcije kulture in kulturne funkcije komunikacije. Sokolov razlikuje v različnih kulturah tri tipe komuniciranja: 1. tradicionalni, 2. funkcionalno-angažirani in 3. individualni. Ad 1. Tradicionalni tip kulture je značilen za vaške srenje s stabilnim načinom življenja. Njena komunikacija ne terja specialnega znanja in individualne iniciative, ki sta značilna za mestni tip kulture. Ad 2. Pri funkcionalnem načinu komuniciranja sta čas in vsebina komunikacije določena. Ad 3. Individualna komunikacija je odvisna  od individualne iniciative, značaja, nagibov in razpoloženja oseb in od medsebojnega emocionalnega angažiranja. Pravila in vidiki komuniciranja niso vnaprej določeni, ampak se sproti oblikujejo glede na razvoj odnosov. 

2. Komunikacijski stiki med različnimi kulturami

Presečišče med dvema kulturama lahko imenujemo tudi stična ali kontaktna kultura. Komunikacijski stiki – kontakti med kulturama so lahko pozitivni ali negativni, delni ali skoraj celoviti, kar pomeni da se dogajajo na več ravneh. Stiki so konfliktni ali kooperativni, lahko pa so tudi oboje hkrati ali zaporedno (npr. vloga Mavrov v Španiji in na Portugalskem).  

Za kulturologe je kultura osnova vsega družbenega dogajanja, komunikolog pa bi to tezo dopolnil s stališčem, da je vsaka kultura komunikacijska. Multikulturnost (še) ni medkulturnost, če medsebojni stiki niso interakcijski, dialoški. Marcuse navaja naslednje značilnosti civilizacije: materialno delo, delovni čas, operacionalno mišljenje. Značilnosti kulture so naslednje: duhovno delo, praznik, prosti čas, kraljestvo svobode, duh, neoperacionalno mišljenje (Marcuse, 1977; 225). Razlika med civilizacijo in kulturo je zanj razlika med materialnim delom in duhovno dejavnostjo, kakor tudi med operacionalnim in celovitim mišljenjem. Razvijanje operacionalnega (operativnega, instrumentalnega, funkcionalnega) mišljenja je potrebno pri vzgoji obnašanja, ki je potrebno za sprejem danega družbenega sistema. 

Stik dveh kultur imenujemo akulturacija. Sprva je ta pojem označeval samo stik zahodno- evropske kulture s tradicionalnimi vzhodnimi kulturami. Akulturacija je dolgotrajen proces vzajemnega delovanja ali vplivanja dveh kultur s spremembo kvalitete. Danes se vedno bolj uveljavlja interakcijska in internacionalna informacijska kultura nasproti uniformni kulturi zaprtih družb. Dve kulturi sta v medsebojnem odnosu hkrati konfliktni in sodelujoči. Po interakciji prva postaja del druge in druga del prve, sicer gre za asimilacijo prve v drugo ali obratno. 

Za Eliota (1961) še obstaja identiteta med religijo in kulturo v človekovi podzavesti, tako da jo tudi gospodarski in politični razvoj v novem veku ne moreta nadomestiti. Zato tudi med ateisti in verniki ni bistvene razlike. Po Aredtovi (2006) je tudi ni med konservativci in liberali, ko se prvi zavzemajo za rehabilitacijo avtoritete, se drugi za obrambo svobode. Razvoj religije je vedno tudi razvoj kulture. Če se religija členi v sekte, se kultura tudi. Weber razlaga nastanek kapitalizma iz duha protestantske etike. Za  Eliota je evropska kultura v bistvu krščanska. To pomeni, da bi z zatonom krščanstva zatoni-tudi evropska kultura, saj »enotnost zahodnega sveta sloni na krščanstvu in antiki, na Rimu in Izraelu.« V zaprtih kulturah se osebna nagnjenja posameznika ne morejo razviti. Za takšen razvoj je potrebno uveljaviti kulturni pluralizem, ki omogoča posamezniku večjo ponudbo izbire življenjskega stila (die Lebensform po T. S. Eliotu).

Kultura v 21. stoletju postaja univerzalna tako kot družba postaja svetovna. O tem nas prepričujejo tudi filmi. Gibssonov Apokalipto (Apocalypto) prikazuje propad Majev v smislu propada zahodne kulture. Tudi iz filmske kulture se lahko marsičesa naučimo tudi glede mita o nepremagljivosti. Gibsonov film Apokalipto opisuje, kako bojevito pleme skuša zasužnjiti drugo, ki je bolj miroljubno. Noseča ženska iz prvega plemena v času pregona rodi v votlini. Česar še nismo zvedeli v Kristusovem pasijonu, zvemo v Apokaliptu. Boj med dobrim in zlim je boj na življenje in smrt. Mogoče ga  je  izpovedovati tudi v jeziku poganske religije. Bojevito pleme zajame preživele kot sužnje, ki se jih znebi kot žrtve ali pobije. V bistvu gre za izpoved današnjega nihilizma, v katerem je človek prazen, prestrašen in gospodovalno agresiven.  Nenehno skuša svoje slabosti prevesti v moč. Zato rabi žrtve. V tem se plemenska primitivna misel ne razlikuje od postmoderne. Zasledovalci imajo težave, njihove vrste se redčijo. Ko simbolno tri barke pristanejo ob obali, se zli duhovi pomirijo in življenje družine v gozdu se prične znova. Po Gibsonovi zamisli brezobzirno nasilje, ki nima cilja, ne more zmagati. Za junaka, ki ga sovražnik imenuje Skoraj in sebe imenuje Jaguarjeva šapa, puščice niso smrtonosne, tako kot tudi bičanje Kristusa ni bilo smrtonosno. Dovoljenje, da pobegne, se sprevrže v neumorno zasledovanje. Žrtveno jagnje je zmagovito po ideji dobrega in ideji neustrašnosti. Kot v nekaterih drugih današnjih filmih je tudi v tem »eden proti vsem«. Vendar pa se ta eden proti vsem zgolj ne bori, ampak pred njimi pretežno beži in že s tem zmaguje. 

Sporočil tega filma je več. Strah nas ubija, a ljubezen družine v jaslih vse prenese. Ni pomembno za katerega Boga se zavzemamo, ampak dejavna vera vanj. Zunanja moč ni toliko pomembna, kolikor je pomembna notranja moč. Osvajanja v imenu katolicizma so bila prav tako nasilna in krvava kot v imenu kake poganske religije. Glavni junak je neustrašen zato, ker je zakoreninjen v pra-gozdu, ki je njegov pra-čut oz. pranagon in v družini (aluzija na Božič). Ravno izkoreninjena kultura je najbolj izpostavljena in najbolj izključujoča do drugih in dom sebe, kar pomeni, da je izgubila svoj notranji kompas in meje.  Lahko očitamo Gibsonu, da je izgubil dober stik s kulturo Majev, ki je bila antropološko-arheološko gledano vendarle bolj miroljubna, kot ta, ki je prikazana. Očitno pa je, da je film dobro folklorno ogledalo delodajalčevemu perfidnemu nasilju nad lastno delovno silo, ki jo je treba do zadnjega diha izcediti zaradi občutka premoči nad konkurenco.          

Morda zato, ker ga, sicer zgodovinsko netočno, ne more razumeti drugače. Sauperjeva Darwinova nočna mora pokaže, da tako kot najmočnejša riba Nilski ostriž ropa Viktorijino jezero druge manjše ribe, EU in Rusija tihotapita orožje v Tanzanijo za vojne v sosednih državah, sami pa odvažata konzerve ribjih filetov, tako da se včasih preobremenjena letala poškodujejo. V Afriki neprestano divjajo vojne, ki so na nek način tudi naše. Film 'Darwinova nočna mora' pokaže, da je v odtujenih odnosih tudi religija odtujena in zato ostaja Kristusova prilika o ribičih farsa. Ribiči ne postanejo 'lovci na ljudi' v tem smislu, da bi širili polnost življenja v božji besedi. Nasprotno po ekonomskih škarjah revni ostanejo revni in pripravljeni na vojno. Vprašati bi se morali, s čim mi tamkajšnjim sprtim stranem dajemo orožje v roke. Je res, da nam Afričani dajejo življenje, mi pa jim dajemo smrt? Marx ni vedel, da mera univerzalnosti kulture ni le  mera lepote nasproti barbarskim predzgodovinskim kulturam, ampak propadanje kljub nadzoru. 

Zlasti v prelomnih obdobjih naletimo na vprašanje, kako naj se posameznik in skupina kulturno sprostita in osvobodita. Če je cilj civilne in civilizirane družbe osvobojeni posameznik, je treba retematizirati prav odnos med posameznikom in družbo. Dvojni odnos celote in dela naj bi razreševal enostransko dilemo ali kolektivizma, ki ne da odgovora na vprašanje, kdo subjekt kulture v odnosu narava-kultura. Napredek je v vzajemni dejavnosti, ki vodi k t. i. 'organski solidarnosti' po Durkheimu oz. skupnosti (nem. Gemeinschaft) po Toenniesu. Napredek je v enotnosti duha kulture. Ne merimo je le z estetskimi in vzgojnimi merili, ampak  znotraj razvitejše kulture same in njenih lastnih zahtev. Doslej je bila kultura vse preveč v senci materialnih dosežkov, zaradi česar ni prišlo do izraza to, kar je skupno.     

Mehanizmi neposrednega nadzora  nad posamezniki onemogoča legitimno nastajanje drugačnosti v okolju zaprte družbe. V negativnih tehnokratskih utopijah dobi umetni nadzor nad posamezniki podobno vlogo kot naravni nadzor v predindustrijskih družbah. Kdor ne ustreza vrednotni matrici je izgnan v ali usmrčen. Politični sistem, ki postavlja svojo pred vsako drugo, zahteva žrtve. Absolutni duh takšne-naturalnega ali tehnokratskega sistema, ki se razlikujeta le stopnji razvitosti ideje nasilja, pohodi na svoji poti marsikak individualni cvet (Hegel). Ne glede na to, katera je glavna tema tega sistema, so sankcije enako negativne, ne glede na to, za kateri sistem vzgoje in ideologije, ki so inkluzivni navznoter in ekskluzivno navzven in za egocentrične ideologije in morale, ki izključujejo alter-ideologijo, kar je endogamni princip v kulturi, ki se kaže od gentilne ureditve družbe do fašizma in neofašizma gre.   

Različne kulture različno postavljajo mejo med normalnim in abnormalnim obnašanjem posameznikov. Pripadnost le-teh skupini določa obrazec njihovega (ab)normalnega obnašanja po sistemu vrednot, prepričanj, simbolov, ki ga določena skupina sprejema kot svojega. Nesprejemljivo obnašanje stigmatizira t. j. sankcionira kot nekaj slabega. Danes celo ameriška psihiatrija manipulira s človekom tako, da nekatere šibkosti in slabosti človekove osebnosti stigmatizira kot motnje in bolezni. Avtizem je za nekatere le stanje psihe, za druge pa motnja v komunikaciji. Terorist, barbar, cipa, peder, kreten, črnec, itn. so primeri stigem, ki se jim izogiba t. im. politična korektnost.

To pa je že vprašanje stigmatizacij, ki si ga je treba posebej ogledati. Goffman (1967) razlikuje naslednje tri vrste stigem: 
1. telesne pomanjkljivosti, 
2. karakterne deformacije (oblike zasvojenosti), 
3. stigme, ki se nanašajo na skupine (pripadnost narodu, rasi, religiji, razredu...). 

V teh primerih posameznik ni sprejet kot član skupine, ker »ima značilnost, ki v dani socialni situaciji zbuja pozornost in povzroča odpor, pri čemer so zmanjšane možnosti za sprejetje njegovih ostalih lastnosti. Gre za stigmo, t. j. za nezaželen način drugačnosti, za nekaj, kar nismo. Verjamemo, da stigmatizirana oseba ni čisto človeška.« Danes medijski linč nadomešča stigmatizacije na vasi v času ruralne družbe. Tragična žrtev paparacov – vsiljivih novinarjev je bila princesa Diana. Preraščanje stigem ni mogoče brez preraščanja predsodkov. O predsodkih pa danes veliko več vemo, kot pa lahko storimo za njihovo preraščanje. Slabosti novinarske etike so slabosti medijev sploh. Prikazovanje revščine kot nekakšne ne po lastni krivdi prezgodnje starosti prebivalstva ni vrednotno nevtralno.     

Posameznik lahko reagira na stigmo na tri načine: 
1. stigmo sprejme, 
2. stigmo odklanja in 
3. stigmo ustvarjalno preseže s sintezo obeh kultur. Največkrat stigmo sprejemajo. V zaprtih kulturah ne morejo nanjo reagirati. Če ne reagirajo po ustaljenih obrazcih, jih okolje izloči. 
Stigmatizacija je tako razširjen pojav, da ne obide niti britanske kraljeve družine. Čeprav stigma deluje izključevalno in so njeni učinki tragični, pa člani družine zaradi zasidranosti v tradiciji ne podležejo marginalizaciji.  
 
V stigmi se pozna partikularnost in dezinformiranost določene skupnosti. Posameznik, ki je obeležen z določeno stigmo, običajno to stigmo sprejme, kar pomeni, da ima enake standarde normalnosti kot drugi. To ga lahko privede tudi v depresijo.  

Partikularne skupnosti sistem spodbud in sankcij postavijo tako, da se individualna celovita osebnost ne more razviti. Že od starega Egipta do danes sistem šolskih kazni posreduje na opisan način med normo institucije in vrednotami posameznikov v korist institucij. Sistem je varen za tistega, ki spoštuje njegove norme in nevaren za tistega, ki jih ne. Dokler bodo nacionalno -državni parcialni interesi ljudi ločevali, bodo zaradi priučene nemoči celovite skupnosti (npr. kibuci, falansterije, Summerhil) še nadalje le obrobnega pomena. 

Da bi razumeli možnost dobrega stika med kulturami, si oglejmo ta pojem v nlp-ju. Vzajemen odnos je dober stik – 'rapport' za to, kar želimo od sebe in drugih. Pomembno je, kakšne vrednote, sposobnosti, prepričanja in verovanja imamo. Predpostavljamo medsebojno zaupanje, da bodo predpostavke naših pričakovanj veljavne. Gre za usklajenost s samim seboj in z drugim, ki je pogoj razumevanja. Upoštevamo govorico telesa in jo posnemamo, da smo na energetsko in čustveno na isti valovni dolžini. Gre za sposobnost pridruževanja drugim tam, kjer so in spoštovanja njihovih stanj.  Besede so čarobne paličice, kadar se znotraj ciljne motivacijo kje primejo. Gre za občutek, da najboljše prihaja k nam z vseh strani. Rapport je ključ za oblikovanje zaupanja in za spoštovanje občutkov. Vsak ima drugačen zemljevid realnosti. Če se čutimo razumljene, zaupamo drugim in se jim zlahka odpremo. Zavzamemo isti zaznavni položaj kot ga imajo drugi. To pomeni, da se vživimo vanje. Rapport je tudi ključ vplivanja. Začne se s sprejetjem gledišča druge osebe in njenega stila komunikacije. Velja pa pravilo, da ne moremo vplivati na drugega, če nismo odprti za vplivanje na same sebe. V kakšnem smislu je rapport tudi filozofija? Gre za to, da gre za relacijsko terapijo, ki predpostavlja da je dober stik pogoj reševanja konfliktov in problemov. Natančnost postavljanja ciljev je pogoj uspeha, da dobimo to, kar želimo. Gre tudi za uporabo VAKOG sistema – vseh čutov, ki nam povedo, ali smo na poti do cilja. Povratna informacija nam služi, da se lahko vrnemo nazaj in popravimo, če smo kje zgrešili.  Čim več izbir si odpremo, tem večje možnosti za uspeh imamo. Pri tem pozabljamo, da si je treba odpreti tudi različne variante interpretacij. Na to opozarja Lukasova v Smiselnicah.  Najbolj zadovoljen je tisti, ki 'se znajde' tako, da iz vsake situacije nekaj dobi. Kdor igra na 'vse ali nič' (navadno) ne dobi ničesar, kdor misli, da ne bo ničesar dobil ne vidi niti tega, kar je dobil, ker mu to nič ne pomeni. Čim prej se je treba postaviti v vrsto zmagovalcev, ki si upajo priznati neuspeh, prevzeti odgovornost zanj, ga analizirati in se iz tega kaj naučiti in se povezovati z drugimi v smislu krepitve socialnega kapitala. Izjemne situacije nam prinašajo radikalne sanje. Pozabljamo, da so za njihovo realizacijo potrebni radikalni  ukrepi. A večinoma jih ne podvzamemo (undertake), zato se revolucije sprevržejo v obrambo pridobljenih pozicij. Če se že vsaka celovitost sprevrača v partikularnost in razdrobljenost, pa je treba delce ponovno osmišljati celovito. 

Frearsov film Kraljica prikazuje, kako je novoizvoljeni laburist Blaire s pomočjo dobrega stika s kraljico Elizabeto le-to prepričal, da pogreb princese Diane ni privatni, ampak je javni kulturni dogodek. Gledalec doživi medkultuni coincidentia oppositorum na britanski način. Premostitev je v tem, da se konservativni blok zaveda svoje liberalne osnove, liberalni pa svojih konservativnih posledic. Tega se v odnosih mladih in starih premalo zavedamo. Zato je starajoča Evropa obenem
juvenilna in senilna, ni pa vitalna.  Ko je Elizabeta v začetku septembra 1997 spregovorila žalovalni množici, je prestopila bregove svoje zaprte, zadržane in toge kraljevske kulture in se pridružila kulturi kraljice ljudskih src, ne da bi izgubila lastno identiteto. Zato tega dejanja ni občutila kot manipulacijo. Pred obličjem smrti smo vsi enaki. Tudi prilagajanje (vrednotnim) spremembam je oblika etične dolžnosti.  

3. Zgodovina (anti)humanizma

Vračanje k tradiciji ne pomeni nujno vračanje k humanizmu. Zanimivo je, da te orientacije Stari Grki ne poznajo, njihov vzor pa renesansa razume kot humanističen. Odtod izhaja ime tega obdobja 'humanizem in renesansa'.  Homo humanus je ideal prav tega obdobja.  Zlasti nasproti anti-humanističnim tehnokratskim tendencam je treba razvijati humanistične vizije človeka. Že Herder opredeljuje zakonitost človeškega v človeku. Pojem 'humano' obsega vse, kar je usmerjeno na plemenito oblikovanje uma, kar je finejše za čute in nagone, kar je najplemenitejše, trdno in služi izpolnitvi in obvladovanju zemlje. Vse humano ima sam cilj, »da vsakdo, neogrožen od drugega razvija svoje življenjske sile in je sposoben za lepše, svobodnejše uživanje življenja« (Herder cit. Marcuse, 1977; 50). Herderjeva vizija humanizma je z današnjega vidika protislovna glede na nezdružljivost vseh človekovih sposobnosti in obvladovanje zemlje. Danes je humano v sožitju različnih kultur, kar pomeni, da je vsaka edinstvena sama v sebi in relativna v odnosu do drugih. 

S komunikacijo se prenaša kulturna tradicija v parcialnem smislu. Velja tudi obratno: brez kultur ne tradicije ni možna komunikacija. Prave splošne kulture ne more biti, dokler obstaja antagonistična razredna družba, ki reproducira kulturne kontradikcije tudi v in socializmu. Vsakdanje življenje se ne more rešiti osiromašenja z odpiranjem k samo enemu segmentu kulture, k umetnosti. V tem stoletju so že propadli poskusi lažne kulture v smislu razglašanj konca religije, filozofije, ideologije v duhu znanstveno-tehnološke kulture. To je negacijo vzgoje zaradi primata izobraževanja. Vzgoja kot individualna in družbena dejavnost se lahko reafirmira s transcendiranjem krize kulture. 

Kriza kulture je tudi kriza, kolikor se ne razume celovito 'v odnosu do sebe in v odnosu biti' (P. Ricoeur). V času gospodarske stagnacije gre za zmanjšanje konsuma kulture', ne pa nujno tudi za zmanjšanje kulturne , ki je se ne presojamo po skupnih kriterijih. Pogosto kultura v opoziciji z naravo ali s civilizacijo, s čimer se jo v sredstvo idealizacije izkoriščevalskega odnosa do in družbe. Kultura ni organizem (Spengler), ker ni vsebina družbe, kristalizacija ali forma (Gehlen), je pa v človekovem odnosu do sebe, družbe in do narave. 

Razvite države ohranjajo ekonomsko prednost tako, da si z vzgojo in izobraževanjem ustvarjajo višjo splošno-kulturno raven prebivalstva. Nerazvite države ne morejo uveljaviti povezanosti materialne in duhovne kulture. Produktivnost integralne kulture pospešuje povezanost obeh kultur. Razsvetljenstvo je priznavalo samo duhovno kulturo.

3.1. Kriza moderne kulture

Kulturni razvoj običajno delimo na tri zgodovinska obdobja: predmoderno, moderno in postmoderno. Tega razvoja ni brez kriznih obdobij. Poznamo dva načina opravičevanja krize: 1. z mitom, ki je zasnovan na filozofiji življenja in 2. z mišljenjem družbene tehnologije, ki izhaja iz pozitivizma. Iz M. Webrovega Habermasovega razumevanja instrumentalne racionalnosti in pojmovanja družbenega sistema izhaja, da bo kapital vedno ostal normalna družba. Verjetno je, da bo kapitalu še dolgo uspevalo kanalizirati svoja nerešljiva protislovja v svet organizacije učinkovitega dela. Ti integriranemu svetu kapitala ne stoji bolje svet združenega dela. Postindustrijski kapitalizem je padcu socializma še vedno brez alternative. V industrijski dobi je globoka ločnica med epigonstvom in ustvarjalnostjo. je primer ustvarjalnega posnemanja. Civilizacija se sklicuje na moč razuma, kultura pa na moč srca,  močna, civilizacija na razvoj instrumentalne tehnike, kultura na razvoj komunikacije.     

Popperjeva apologija odprte družbe se ne razlikuje bistveno od v 19.stol. »Svet zahodnih demokracij morda ni najboljši od vseh zamišljenih ali logično  možnih političnih svetov, je najboljši od vseh političnih svetov, ki jih po znamo iz zgodovine.«2 Popper se zavzema za samovzgojo posameznika na duhovni ravni, in  ne le na fizični ali zgolj socialni.  To pomeni, da je formula vzgoje za boljši svet hkrati formula za sedanji svet glede na realne izkušnje ali pa za boljši svet v logično možne ga izkustva. Če hočemo doseči napredek v in praksi vzgoje,  je potrebno razlikovati različne napredka (Kirn, 1988; 14-17).

V krizi je vera v stalni napredek. To je tem večja potreba, čim bolj je sedanje stanje negativno. Zavest o krizi kapitalizma se je pojavila že v 19.stol. v in filozofiji življenja. Šele kasneje se je pojavila ideologiji, ne pa tudi v vulgarni ekonomiji. »Skupno v vseh mistifikacije krize je to, da kriza postaja ahistorična, izvor in bistvo so izven družbene realnosti«. Različni avtorji opredeljujejo krizo različno. Za Comta, ki se navezuje na Saint Simona je kriza zmeda, ki je prerasla v družbeni sistem in je postala meja družbene popolnosti.3 Njegov predlog je povratek k redu na meščanskih temeljih. V prvo vrsto postavlja idejo načrta, regulacije, znanosti. Vendar pa, kot vemo, načrtni znanstveni socializem, ni rešil 'uganke zgodovine'. 

Za Kierkegaarda je kriza dobe v tem, da obstaja kljub temu, da je izginila duhovna zveza z njo. Za Nietzscheja je kriza v 'razdvajanju materialne civilizacije in duhovne kulture', za v razdvajanju skupnosti in družbe, za Rathenaua je kriza mehanizacija življenja, za Bergsona gre za razkorak med kreativno evolucijo in znanstvenim mišljenjem, pri drugih gre za nasprotovanje 'elite masi'. Za Freuda »civilizacija sloni na dveh stebrih, od katerih je eden kontrola naravnih sil in drugi brzdanje naših nagonov.«4

Dialektika gospodarja in sužnja/sluge predpostavlja proces zasužnjevanja zunanje narave in naših nagonov. Prvo je pogoj drugemu, kar Freud dokazuje na ekonomski krizi l. 1929, ki je maščevanje za tehnični razvoj. 21. Človekova substanca je problem, kajti gospostvo in nevarnost si pripadata že po etimologiji francoske besede danger .5 Mit krize se je pojavil kot ideologija po A. Godeju že tedaj, ko je nastala splošna kriza.

Kriza vzgoje in izobraževanja, najbolj vitalnega dela kulture, je samo del splošne krize. Za Marxa nastajajo ciklične krize kapitalističnega načina (organiziranja)proizvodnje. Krize občasno nastajajo zaradi povečevanja produktivnosti, kar vodi k zelo občutljivemu ekonomskemu ravnotežju. Že z raz redno delitvijo družbe se ustvari predispozicija kriz. V sodobni literaturi je več različnih interpretacij Marxove teorije krize. (Sweezy, Mattick, Mandel, Fine in Haris) Za krizo je značilen psihološki občutek (Freudov občutek nelagodja v kulturi), nezadovoljstva in prepričanje, da gre za prepad med doseženim stanjem in zastavljenimi cilji. Kriza za Sombarta, M. Webra in Schelerja ni značilnost človeške eksistence, ampak usoden proces, ki se ponavlja. Buber vidi izvor krize v tem, da človek ne more obvladati proizvodov, ki jih je sam ustvaril, ker postajajo vedno močnejši od njega.
 
Kriza današnje kulture se reproducira s konfliktom med idejo in zgodovinsko realnostjo. Deweyevi  krizo v sporu znanosti in morale. Za Husserla je kriza človeštva kriza pozitivnih znanosti. Gre za izgubo občutka za racionalni smisel življenja, sovraštvo do duha. Razum naj bi premagal naturalizem. Jaspers podobno vidi izhod iz krize v filozofskem načinu življenja. Za Mannheima je izhod iz krize v upanju v racionalno kontrolo in demokratično planiranje z delovanjem elitno centralizirane države in družbene tehnologije, nove morale in religije. Kot smo videli, nekateri avtorji iščejo izhod iz krize v spremembi ene ali več 'oblik družbene zavesti, drugi vidijo izhod v večji racionalizaciji ali boljši tehnologiji. Mannheim vidi pomen sprememb v bazi in nadzidavi, čeprav je tudi njegovo mnenje se enostransko. Gre za vprašanje, kako so si narodi doslej pridobivali svoje nacionalno bogastvo?6

4. Možnosti za razvoj kulture družbe in šole 

Meja med tem, kar človek sme in tem, česar ne sme delati, je zgodovinsko premična. Zato je praksa za prihodnost/bodočnost nedoločen kriterij resnice. V novem veku je človek potrgal vezi s tradicijo, širil svoje gmotne možnosti, ne da bi ustrezno razvijal duha. Nekateri napovedujejo prihod dobe duha ali človeka za prepada med materialno in duhovno kulturo. Za dualizem kulture je bilo značilno osciliranje med napačno individualizacijo (laissez-faire) in napačno kolektivizacijo. Napačno socializacijo v smislu primitivnega kolektivizma je skušala nadomestiti napačna individualizacija v smislu snobizma. V meščanski 'iluzorični skupnosti' (Marx) se obe negativno dopolnjujeta kot zaščita za horizontalno barbarstvo imperialističnih osvajanj (vojaških ekspedicij v času kolonializma in ekonomskih pritiskov času neokolonializma) in vertikalnega barbarstva (Rathenau) v smislu kopičenja materialnih dobrin, kar je po zakonu akumulacije bogatašev in pavperizacija revnih. Vprašanje ustrezne in socializacije globalno še ni rešeno, ker se meščanska revolucija začela, poenostavlje no gledano, z geslom 'jaz sem' (ego-cogito), proletarska pa z 'mi smo'. Gre za vprašanje sinteze vrednot predinustrijske in industrijske družbe, s čimer bi človek spet dobil stik s 'kolektivnim nezavestnim' (Jung). To bi mu pomagalo premagati skrajnosti novoveškega liberalizma in kolektivizma. Monopolni interesi države dopuščajo le tehnike, ki ustrezajo navideznim potrebam človeka. Takšna dejanskost je deviantna, odtujena. Današnja segmentirana, parcializirana, specializirana, eksperimentalna, funkcionalna –relacijska znanost, ki je etablirana v službi kapitala ali države ne prinaša človeku sreče in svobode. 'Asociacija neposrednih proizvajalcev' (Marxov izraz) z ekološko ozaveščenostjo naj bi v 21. stol. združila ideale starogrškega modreca, rimskega retorja, srednjeveškega katoličana in asketa, renesančnega humanista in pravičnega človeka. Ni še prišel čas, ko bi se lahko učenec v šoli učil različne alternativne možnosti razvoja družbe. 

Meje jezika so tudi meje njegovega sistema vrednot. Zanimivo je, da so družbe z enostavno reprodukcijo dobrin temeljile na hierarhično modelu, za katerega je značilen zaprt jezik in z njim sklenjeno končen svet. Odprtost za drugačnost je možna šele bogastvu komunikativnih zvez. Spremenjen način dela spreminja čin vrednotenja in obratno. Rifkin je predvidel, da bo človek v prihodnje živel še bolj nestorilnostno  (hitri tempo življenja) in duhovno bogato, ni pa vedel, kako bo lahko materialna kultura v nasprotju z duhovno. Na nek način velja, da bogastvo finančnega kapitala prinaša tudi bogastvo duhovnega oz. simbolnega. Gre za to, da se bogastvo ne troši potratno. Vendar takšen kakovostno nov način življenja danes ne najde spodbud v izkoriščevalskem načinu proizvodnje. 

Sruk (1986) meni, da vzgojni sistemi skrivajo v sebi momente socialne manipulacije in indoktrinacije, ki se jih ne morejo znebiti. Patološki narcizem (Laschev izraz) je dokaz, da v zahodni kulturi koncept avtonomne osebnosti odpoveduje. Patološki narcizem je danes že postal normalen, ker ga stimulirajo množični mediji v kapitalizmu kot način vključevanja posameznikov v kapitalistični sistem.  V bistvu gre za stranske in kontra-učinke teze A. Smitha, da skrb za lastno dobro posameznika eo ipso pomeni tudi skrb za blaginjo družbe. Kar je bilo še v 19. stoletju videti kot neškodljivo, je v 21. stoletju prav gotovo škodljivo za ravnotežje okolja.  

Prehod od industrijske količinske, akumulacijske kulture h kakovostni informacijski kulturi je možen le z drugačnim načinom komuniciranja. Kultura po Sokoloviću opravlja naslednje  različne funkcije: 1. obvladovanje in spreminjanje sveta, 2. komunikacija in signifikacija, 3. akumuliranje informacij, 4. normiranje, 5. zaščita itd. Kultura s tem, ko omogoča simbolno razumevanje sveta omogoča tudi njegovo spreminjanje. Komunikacijske možnosti odpošiljatelja so omejene s kodom sprejemnika. To pomeni, daje vzgojni uči nek determiniran z vzgojno dovzetnostjo gojenca. Kultura lahko nastane le v dialoški dvosmerni komunikaciji skupnem načrtu in kontroli.

Dvosmerno vlogo kulture najdemo v Marxovi tezi, po kateri »ni dovolj, da misel sili k dejanskosti, tudi dejanskost mora samo sebe siliti k misli« (Marx-Engels, 1969; 202). V tem smislu je možno preseči delitev dela na umsko in fizično in komunikacijo tipa s participacijo delavcev pri odločanju o proizvodnji, kar je značilno za industrijsko demokracijo in za gibanje za izboljševanje kakovosti. Vendar pa se avtokratski odnosi ohranjajo v skritem kurikulu, ker ni le posledica, ampak je tudi vzrok omejenih spoznanj.

Pogosto opazimo, da je človek zaradi poslušnosti eni ideji zavračal druge. Svoj gregarni nagon oz. po druženju je dopolnjeval s ksenofobijo, kar je vodilo do družbenih skupin navznoter in k adhezivnostjo navzdol do stigmatizacije tujcev, rasne diskriminacije in do različnih vrst genocida. 
Zaradi industrializacije so nastale številne negativne strani: neenakomeren razvoj razvitih in nerazvitih (ekonomske), eksploatacija naravnih bogastev, surovin, potrošništvo, razvoj človeka, militarizacija, tehnokratizem, družbena patologija, erozija, kontaminacija z atomskimi odpadki z drugimi vrstami onesnaževanja. Vendar pa predmoderne, denimo afriške kulture niso dorasle posrednim odnosom sodelovanja zaradi konkurence in se še danes 'dušijo' v konfliktih tribalizma ali gojijo sožitje le v izolaciji. 

Problem revščine je povezan z ekološko krizo. »Kdor hoče preprečiti vojno, mora pregnati tudi splošno revščino. V moralnem pogledu ni nobene razlike, če so ljudje ubiti v ali obsojeni na smrt od lakote« (Brandt, 1984; 11). Ni naključje, da se je vojna razvnela na enem izmed naj bolj revnih Evrope, na ozemlju bivše Jugoslavije. Kriza ni enostavno rešljiva, kajti »če izrabili naravne izvore vode, kisika in žive substance šega planeta, se zastrupljeno in sestradano človeštvo ne bo več spraševalo po miru, za katerega si danes prizadevamo. Upravljalci nereda uspevajo zato, ker ljudje ne spregledajo zvijač« (Brandt, 1984; 19). Svet 'organizirane blaznosti' (Brandt, 1984; Brzezinski, 1995) temelji na poskusu popolne preglednosti nad  zgodovinskim dogajanjem.. 

Današnji količinski tip kulture s tehnokratsko ideologijo nadomešča vero v onostranstvo z vero v znanost, ki bo rešila človeka in mu prinesla srečo v udobju  Pred našimi očmi vstaja fundamenta-listična rekonkvista (v ZDA poskusu religije nad sekularizirano družbo, v Srbiji približevanje političnega sistema tradiciji pravoslavne cerkve. Paražavljanska religija vsebuje elemente posvetnih (komunističnih) in vsebin pravoslavne cerkve (Rotar, 1991; 42).

Brez tradicije ni razvoja kulture, vendar ni jasno, kako naj določena družba (narod) sprejema  tradicijo, da po eni strani ne odvisna od nje po drugi pa ne bo tako mačehovska do nje, da bo to vodilo do nove krize (po Vrcanu od krize religije do religije). Srbija je lahko študijski primer hipoteze, po kateri se družba tem bolj oklepa tradicije, čim bolj je nerazvita in da je negativni nacionalizem rezultat mračne preteklosti.
 
Masovna potrošniška kultura užitka, udobja in konformizma prikriva nevarnosti oboroževalne tekme v hladni vojni. Morda bodo imeli zanamci to obdobje zlato dobo pred seboj ali za seboj, vendar tudi oni ne bodo prepričani, da živi jo na višini časov. Živimo v dobi globalnega političnega ozaveščanja in prebujanja. Radi bi bili v središču dogajanja, o katerem bi ne le bili obveščeni, ampak bi radi tudi razpravljali in odločali. Kultura lahko postane ideologija. Nastaja globalna kultura.

Soočanje z notranjimi psihološkimi mejami in zunanjimi v smislu socialne realnosti, ki nastaja, se transformira. Prav Berger & Luckman sta pisala o tem, kako se subjektivno objektivira in zunanje (ponovno) interiorizira. Vprašanje je, ali se to dogaja po dogaja po benigni ali maligni spirali. Kar se zmagovalcem dogaja po benigni, se luzerjem po maligni.    

Zaradi nezaupanja morebitne nove prijeme prevedemo na stare vzorce, po katerih tisti, ki nekaj hoče, ne ve, za kaj gre (neupravičena futurologija) in da nekaj neupravičenega govori. Skopuh igra vlogo Tantala, ki samega sebe prav tako vodi žejnega čez vodo tako kot drugo. To je tako kot v verskem sporu. Jaz  ne verjamem v svojega Boga, zato bi storil bi vse, da drugi ne bi v svojega. Sveti dogovor v svetem letu je vendarle drugačen. Pogovor tistega, ki je raje v toku s tistim, ki je raje inerten naj bi bil sporazumen v smislu izbire najoptimalnejše rešitve za oba. Pogosto v filmih in v svetovni literaturi vidimo, za kaj bi glavni junak živel in umrl. Nekdo bi umrl za novo stvar, drugi pa za obrambo stare na križu ali brez njega. Če nam ni jasno, kateri arhetipi so v ozadju, nam jih Myss (2006) razloži in pomaga razumeti. Pri občutku ogroženosti je rabelj in žrtev, pri zanosu je skupna stvar. Pogosto se človek nahaja med prenizkim in previsokim energetskim in aspiracijskim nivojem. Niti enega niti drugega ne more vzdržati, ker je na drugi ravni oropan smisla, na prvi pa energije, da bi lahko predelal bogastvo novih vtisov.  

Seveda je pri nas do socialne inkluzivnosti še daleč. To je utopični projekt, kar pomeni, da ni nikoli dokončno uresničljiv, je pa potreben. Bolje je, da imamo skoraj neuresničljive cilje kot nobenih, sicer ne verjamemo v uresničljivost sanj. Je to tudi nevarno. Za revolucionarne cilje so ljudje porabilo veliko utopičnih energij  (Habermasov izraz) tudi  zaradi nove nepreglednosti. To pomeni, da si je treba cilje zastavljati bolj iskreno in natančno.  

Inkluzivnost – vključujočnost v razredu pomeni, da mora učitelj upoštevati interese in sposobnosti slehernega učenca in obenem vseh hkrati, kar pomeni, da niso uresničene samo vse potrebe edukacije vseh udeležencev, ampak tudi vsakega posameznega udeleženca. To predpostavlja močno homogeno skupino, ne  pa heterogeno, kakršna v javni šoli po navadi je. Nekdaj marginalizirane skupine danes niso več pripravljene stati ob strani in sprejemati očitke deviantnosti zgolj zato, ker se od centralne skupine v čem razlikujejo. Od nevoščljivosti do humanosti lahko napredujemo tako da razširimo pojem vključujočnosti na vse navzoče in po možnosti sodelujoče člane in prav tako etično skrb o njih in za njih. pade dihotomija na mi in drugi (nem. wir und die Anderen). Po Kymlicki mora biti tudi nacionalnim manjšinam dovoljeno, da se oblikujejo kot narod in posebna societalna kultura.  Nesprejemanje multikulturalizma načenja državljansko solidarnost in po Floridi tudi plodno, konkurenčno ustvarjalnost. To velja tako na makro- kot na mezzo- ali mikronivoju. Kanada in Avstralija sta multikulturno zgledni področji razvitega sveta. Seveda je posameznik že na prehodu iz prve v drugo socializacijo podvržen tako družinskim kot šolskim dvojnim kulturnim vplivom. Od vzorcev samonanašanja je odvisno, kako sebe umeščamo v svet. Zato je za nekoga zunanje to, kar je za drugega notranje in obratno. Tako se učenci z nizko samopodobo težje soočajo s samopodobo v šoli. Za multikulturalizem v šoli in drugje ne zadošča le ideja pravičnosti na formalni, institucionalni ravni. Učencem je treba dati tudi možnost raziskovanja različnih perspektiv in premišljevanja o odkritih nasprotjih, ki jih odkrijejo. To pomeni, da bi morala šola pomagati učencem, da razvijejo  sposobnosti razumevanja in vrednotenja različnih konceptov življenja in življenjskih stilov.  Za vzdrževanje dobrega stika s seboj in drugimi je tedaj potrebno obvladati spreminjanje zornih kotov treh zaznavnih položajev: jaz, vživljanje v drugega in sistemski vidik. Šola se običajno zadržuje le pri sistemskem vidiku izobraževanja o brez dialoga jaz-drugi.
      
5. Sklep 

Prav zato, ker je kultura razcepljena na srce in razum, je tudi človek še homo duplex. Racionalna instrumentalnost nas vodi k prevladovanju tehnične kulture. Heidegger je raziskoval njen izvor in ga je našel v postavju. Kjer  vlada postavje, tam se skrije vsaka druga možnost razkrivanja. Namesto, da bi se nam razkrila/razodela resnica (gr. aletheia), ki osvobaja iluzij, postavje ne dopušča prisotnemu vznikniti na dan na način kazanja. V postavju je upravljanje in postavljanje na razpolago edini način razkrivanja. Upravljanje in postavljanje na razpolago ne dopuščata, da bi se razkrilo razkrivanje kot tako. Ne dopuščata, da bi se pokazal njen lastni temelj. Postavje skrije razkrivanje kot tako, skrije tisto, v čemer se dogaja neskritost, skrije resnico samo.

»Po-stavje zastre sijanje in vladanje resnice. Usoda, ki pošilja v postavljanje na razpolago, je torej skrajna nevarnost. Tisto nevarno ni tehnika, njena demonska moč, pač pa skrivnost njenega bistva. Bistvo tehnike je nevarnost kot usoda razkrivanja.« (Heidegger, 1967) Ogroženost človeka torej ne prihaja šele od smrtonosnih učinkov njegovih naprav. Ogroženost človeka prihaja iz njegovega bistva. Postavje ogroža človeku zapopasti neko izvornejše razkrivanje. Postavje ogroža poskus nagovora neke prvotnejše resnice. Heidegger je menil, da je bistvo tehnike v nekem smislu dvoznačno. Takšna dvoznačnost pa kaže na skrivnost vsakega razkrivanja in sicer: 1. postavje izziva dejansko na način postavljanja na razpolago in tako ogroža poskus nagovora neke prvotnejše resnice in 2. postavje se dogaja v tistem dopuščajočem, ki človeku pusti vztrajati v tem, da je tisti, ki je rabljen za trajanje bistva resnice. To naj bi bilo tudi vznikanje rešilnega. Postavje je potemtakem ovira za razkrivanje kulturnih izvorov. Pomaga le izvirnejše, poetično mišljenje. 

V zadnjih jugoslovanskih vojnah se je pokazalo, da zlasti srbska kultura deluje navzven ekskluzivistično nihilistično. Šlo je za maščevanje z uničevanjem kulturnih spomenikov. Agresivci so vedno sposobni podreti navidez utrjene meje. Če bi ljudje verjeli v pozitivne cilje z istim žarom kot verjamejo v negativne, do tega ne bi prišlo. Nekateri so ne(u)pravič(e)no prepričani, da jim pripada tudi to, česar niso ustvarili, ker ne verjamejo v svojo ustvarjalnost. Povsod tam, kjer so v svetu poizkusi monopoliziranja ene centralno-državne kulture, so odcepitvene težnje celih etnij in narodnosti npr. Baski, Čečenci, Armenci, kosovski Albanci. 
Sožitje oz. konvivialnost (Ilić, 1973) ni problem tam, kjer različne kulture živo sodelujejo.

Bartolomeo, Di Carlo in Suchodolski (1996) poudarjajo predvsem kulturo drugačnosti in verjameta v sposobnost sobivanja v nasprotju z ideologijo privilegija, diskriminacije in nadvlade.  
Smisel ni toliko vezan na misel, ki je lahko nikalna, ampak na sprejemanje, ki je lahko le pozitivno in je podlaga razumevanja, zaupanja, zanesljivosti.  

V ZDA, ki veljajo kot dežela priseljencev živijo v sožitju različni jeziki in arhitektonske kulture. Zlasti Los Angeles je kolaž različnih delov kultur, ki se ne dajo več zvesti v prvotni jezik. Kjer je kultura v krizi, ne verjame v prihodnost. Los Angeles danes je primerljiv z Dunajem pred prvo svetovno vojno, katerem je prevladoval pluralizem kultur.

Ali je današnja vzgoja res takšna, kakršen je prazen TV ekran brez programa. Prejšnje slike smo 
izločili, novih pa še nimamo. Bivanjska praznota nam pove, da nova socializacija še ne deluje. Kulturna sproščenost lahko pomeni tudi kulturno plehkost, površinskost, poenostavljenost. Spomnimo se, da je Scott Peck opozarjal na škodljivost poenostavljenega mišljenja in Wester na potrebo po kompleksnem mišljenju. Civilizacija propada zaradi klimatskega segrevanja in kultura  
zaradi zadušljive  atmosfere nesmisla.   

Izhodišče new age je nova integrativna paradigma. Njen cilj je notranja transformacija posameznika s prebujanjem duhovnega jaza, ki je kozmična bit, sebstvo itd. prebuditi je treba skrite potenciale, notranji mir, ljubezen, modrost, življenjsko silo (vis vitalis), avtentičnost.  Mistična stanja (unio mystico) zavesti poznajo v različnih tradicionalnih religioznih kulturah. Po Musku so dosegljiva v transu, ekstazi, omami, meditaciji in v ekstremnih športih. Morda je težaav novodobnikov v tem, da sicer želijo slediti lastnim duhovnim vzorcem, ki pa niso tako inovativni, kot se zdijo na prvi pogled. So nekakšna obnova antične gnoze, po kateri naj bi se človek odrešil sam, kar pa mu nobena religija ne pripisuje. New age je nekakšna plovba med Scilo samozaslepljevanja, ker ga večina razume kot samopoveličevanje napihnjenega jaza in Caribdo razsvetljenega človeka, ki to ni. Spiritualni razvoj (npr. po P. Russellu) je sicer smiseln, vendar ni rezultat bližnjic v nebesa, ampak prej učenje iz izkušenj stranpoti in zmot zaradi bližnjic spiritualnega materializma. Za življenje po lastnih željah in  emocionalni zadoščenosti so nekateri pripravljeni napraviti vse. Postmoderne vrednote še niso postale do te mere prevladujoče, da bi jih lahko šteli za nov spiralni zavoj. Če ezoteriko Nove dobe zvedemo zgolj na eksoterično sestavino komercialne ponudbe, storimo več škode kot koristi. Potem postane domnevno dober stik kratek stik.          

Opombe

1 – Že etimologija besede kultura (lat. colere) kaže na to, da je kultura narava za razliko od neobdelane. Grški izraz 'boukolos' pastirja, latinski 'colo' pomeni orati, cultura in cultura agri poljedelstvo, colere pomeni »vzgojiti, obdelovati«. Termin cultus označuje sakralizacijo profanega poljedelstva kulta, čaščenja, oboževanja. V srednjem veku so razlikovali naturo naturans in naturo naturato. Grški izraz paideia so prevajali z izrazom cultura. Etimologija izraza kultura kaže na najtesnejšo zvezo med vzgojo in delom, ker gre v teh primerih za dejavnost.

2 – Glej  npr. stališča Sokolovića, Haralambosa, Giddensa in Simmella o odnosu posameznik - družba.  

3 – V socialistični družbi smo poznali kulturo dela, organizacijsko kulturo, politično (demokratična) kulturo in znanstveno-tehnično kulturo. Socializem se je nahajal na prehodu  predmoderne agrikulture v industrijsko kulturo, v kateri razvoj človekovih sposobnosti služi interesom kapitala. V nobenem zgodovinskem obdobju doslej človek ni mogel realizirati vseh kulturnih vrednot hkrati, zato je verjetno, da bo tudi napovedana doba nove paradigmatske sinteze v čem enostranska. Človek je lahko samo nepopolno popoln. Tudi postsocialistične družbe se ne morejo zlahka pobrati na noge.

4 – Freud, S.: Resistances to psychoanalysis, cit. po Gode, A. ibidem, str. 272 in Frojd, S. (1969): Nova predavanja za uvodjenje u psihoanalizu. Autobiografija. Novi Sad, Matica Srpska. 

5 – J. Lacan (1988) izpeljuje vprašanje po stvari 'das Ding' iz odprtosti, praznine in manka še želje. Gre mu za to, da bi transformirali našo škodo (fr. 'dam', ang. damage – škoda, izguba) v našo damo. Ni pa vprašanje samo v tem, nadomestimo izgubo z gospostvom, ampak tudi v nevarnosti gospostva. Dvosmerna povezanost gospostva in izgube je iz kulture kot sublimacije. Če civilizacija določa, potem konec civilizacije pomeni tudi konec kulture, zato tretja možnost ohranjanja dinamičnega ravnotežja. 

6 – Beseda komfort (angl. 'comfort', lat. Confortare, con-fortis) je sprva pomenila 'podpira ti, ohrabriti, potešiti' (Verbinc, 1970). Šele v 19. stol. se pojavi v Oksfordskem slovarju današnja uporaba 'biti fizično in materialno dobro ohranjen, osvobojen bolečine in trpljenja, zadovoljenost potreb; stanje udobja'. V pozitivnem smislu je komfort nekaj zdravega in ohrabrujočega, lahko pa pomeni le materialno ali subjektivno ugodje. Za življenje kot stalno pretnjo smrti je značilno, da je človek redkokdaj obojestransko (materialno in socialno) zadovoljen.  

Literatura

- Anžur, M. (2006). Vojaška zgodovina bodočih Slovanov. Ljubljana, Založništvo Jutro.
- Balažic, M. (1995). Gospostvo. Ljubljana, Znanstveno in publicistično središče. 
- Bartolomeo de, M. & Tiritico, M. (1996). Vsebine in problemi sodobne pedagogike. Antologije in razprave. Nova Gorica, Educa. 
- Bečaj, J. (2000). Temelji socialnega vplivanja. Ljubljana, Filozofska fakulteta, Oddelek za psihologijo.
- Berger, P. L. & Lukmann, Th. (1988): Družbena konstrukcija realnosti. Razprava iz sociologije znanja. V Ljubljani, CZ. 
- Brandt, W. (1984). Organizirana blaznost, oboroževalna tekma in lakota v svetu. Ljubljana, DZS.
- Brzezinsky, Z. (1995). Izven nadzora. Globalno vrenje na pragu 21. stoletja. Ljubljana, Consulting.
- Černigoj, M. (2002). Struktura in dinamika socialne realnosti z vidika odnosa med posameznikom in socialnim okoljem. Ljubljana, Filozofska fakulteta.
- Eliot, Th., S. (1961). Zum Begriff der Kultur. Frankfurt am Main, Suhrkamp Verlag. 
- Friesenbahn, G. J. (1985). Kritische Theorie und Paedagogik, Adorno, Marcuse. Berlin,  Express Editions, GmbH.
- Frojd Sigmund (1969). Nova predavanja za uvodjenje u psihoanalizu. Autobiografija. Novi Sad, Matica Srpska.
- Gallagher; M., P. (2003). Spopad simbolov. Uvod v vero in kulturo.   Ljubljana, Družina.
- Goffman, E.(1967). Stigma uber die Techniken der Bewaltigung beschaedigter Identitaet. Frankfurt am Main,  Suhrkamp Verlag.
- Hatch Elvin (1972). Theories of Man and Culture. New York, Columbia University Press.
- Ilić, I. (1973). Tools Conviviality. New York, Harper and Row.
- Kerber, H. & Schmieder, A. (1984). Handbuch der Soziologie, Zur Theorie und Praxis sozialer Beziehungen. Hamburg, Taschenbuch Verlag GmbH. 
- Kobal, D. (2000). Temeljni vidiki samopodobe. Ljubljana, Pedagoški inštitut.
- Lacan, J. (1988). Etika psihoanalize. Ljubljana, Analecta. 
- Lavrič, M. (2005). Pristop k merjenju razširjenosti novodobnih idej. Anthropos, 2002, str. 231-241.
- Markuze, H. (1977). Kultura i društvo, BIGZ,Beograd.
- Marx, K. & Engels, F. (1969). Izbrana dela 1. Ljubljana, CZ.
- Sokolovic, D. (1984). Individuum i zajednica. Zagreb, Globus. 
- Sruk, V. (1999). Leksikon morale in etike. Maribor, Ekonomska fakulteta.
- Verbinc, F. (1970). Slovar tujk. Ljubljana, CZ.
- Životić, M. (1986). Aksiologija.  Zagreb, Naprijed.

http://www.1000ventures.com/business_guide/crosscuttings/relationships_rapport.html
http://www.nlpuniversitypress.com/html3/SeSh22.html
http://www.nlpuniversitypress.com/html/B20.html