Bogomir Novak

Učenje osrečevanja

Moto: Sreča ni kot lep metulj, ki ga loviš po polju, je bolj podobna senci, ki ti sledi, če pozabiš nanjo.    

Povzetek

Srečo kot cilj življenja smo opredeljevali večstransko, ker je sreča odvisna od več dejavnikov: stanja duha, kakovost prepričanj in pričakovanj, sistema osebnih in družbenih vrednot, poslanstva, narave dela, ki ga opravljamo, zadovoljevanja vseh potreb, veščin sproščanja od stresov in preseganja različnih vrst zasvojenosti. Pokažemo tudi tiste sposobnosti in vaje, ki naj bi jih obvladali, da bi lahko presegali tista negativna prepričanja in čustva, ki nas ovirajo, da bi živeli iz sebe. Veliko avtorjev vidi srečo v obvladovanju samega sebe in v zadovoljevanju vseh potreb. Srečo analiziramo glede na sklop vrednot kot so zdravje, smisel življenja, skladne osebnosti, veselja do dela in učenja. V zgodovini etične misli je sreča pogosto opredeljena kot vrhunsko stanje zavesti ali srečni dogodek. S fiziološkega stališča je sreča posledica endorfinov. Premalo se zavedamo sreče kot procesa ustvarjanja sreče – osrečevanje sebe in drugih. 

Srečna družina je najboljši otrokov socialni kapital za njegovo bodočo srečo. Možnosti tragičnih preobratov iz sreče v nesrečo ni danes nič manj potrebno priznati kot v antiki,  podobno kot tudi možnosti spreobrnenja v letu Svetega pisma.  Nasproti enostranskim dilemam se zavzemamo za celovit koncept človekove sreče po Freudu, Maslowu, Glasserju, Franklu, Brucknerju, Frommu. Razlikovali smo med imanentno in transcendentno, površinsko in globinsko srečo. Tem izhodiščem sledi poglavje o prakticiranju osrečevanja. Sreča je vsem dosegljiva vrednota in norma, vendar pa vsakemu na drugačen način v smislu njegovega stila življenja.  
 
Ključne besede: eustres, kontrolna teorija, samoaktualizacija,  kongruentna karizmatična osebnost

1. Teoretska izhodišča sreče in meje samoaktualizacije

Pobuda za ta prispevek izhaja iz spoznanja, da je nasilja v naših šolah čedalje več, ne poučuje pa se nobenega sklopa znanj in veščin, ki bi omogočila otrokom in mladini, da bi se pri svojem druženju (gregarni motiv) počutili vsaj zadovoljni (well being), če že ne srečni. Sreča je rezultat evolucije dejavnosti. Zanjo se je treba potruditi, medtem ko nesreča pride sama. Očitno se učenci v šoli in otroci doma ne znajo prav zaposliti, da bi bili zadovoljni/srečni. Urno-predmetni sistem je preveč uniformiran, da bi bili z njim zadovoljni, drugačen sistem pa v množično javno šolo ne moremo vpeljati. 

Videti je, da je asertivnost1 v smislu postavljanja, obrambe in premikanja meja pogoj samoaktualizacije.2 Samorealizacija je povezana z notranjimi mejami asertivnosti. Kajti čim bolj smo odločeni doseči zastavljeni cilj s t. i. železno voljo, tem bolj le-ta deluje kot vzgon ali vzlet, ker smo zanj pripravljeni veliko tvegati in vanj investirati. Tedaj smo tudi v vlogi samospodbujevalca (self-inducer).

Vseživljenjsko se učimo spoznavati svoje telesne, čustvene, umske in duhovne meje. Po eni strani nas telo, po drugi strani pa možnost izgorevanja pri delu opozarja, kdaj smo šli predaleč. Poznamo različne definicije in vrste meja. Jasno pa je, da so meje spremenljive in odvisne od situacije. Meje razmejujejo in povezujejo v našem primeru srečo in nesrečo.  Naši napori za celovito samoaktualizacijo se lahko vsak trenutek prekinejo zaradi nepredvidenih dogodkov, distresa. Umske meje omogočajo razločevanje med mojimi in tujimi željami in transformacijo enih v druge. Nadzor od zunaj to preprečuje. Kadar so meje podrte, govorimo o afektu, poškodovani vzajemnosti ali poškodbi organizma. Duhovne meje so poškodovane z religiozno krivdo, socialne pa s krivdo v socialnih odnosih. Že pozni Maslow je spoznal, da je samoaktualizacija omejena s socialnimi odnosi, v katerih se posameznik nahaja.  Samorealiza-cija posameznika je poseben primer volje do smisla.

Postali smo družba, ki verjame v psihologijo takojšnje rešitve: hitra hrana, tehnični aparati, tehnike sproščanja. Razlikujmo med presojanjem in obsojanjem (kjer so tudi negativna čustva in naša večvrednost nad tistimi, hočejo postavljati z vsevednostjo (kaj je dobro za nas) nad nas.  Potrebne pa so tudi trajne rešitve, da bi bili srečni v trajnih socialnih stikih. Nasprotno pa so tradicionalno ljudje znali ceniti pomen trpljenja in potrpežljivosti.

Koncept sposobnosti samoobvladovanja, ki je tudi pogoj sreče, poznamo že dolgo od antike do humanistične in do postmoderne transpersonalne psihologije. Nekateri psihologi menijo, da ima ustvarjalnost močno motivacijsko podlago. Angyal, Goldstein, Fromm, Rogers in drugi predstavniki humanistične psihologije zastopajo pritrjevalno stališče do življenja, ki vključuje smisel. Prepričani so, da je ustvarjalnost del splošne težnje po samoaktualizaciji, ki usmerja posameznika k vsemu, za kar se čuti sposobnega in do česar čuti veselje. Samoaktualizacija je veselje do realizacije obstoječih sposobnosti, kar je mobilizacija sposobnosti pri zdravi ali nevrotični osebnosti. Kot vemo Frankl (1994) ni sprejel Maslowega koncepta samoaktualizacije kot sestavnega dela logoterapije. Pač pa je logoterapija lahko sestavni del relacijske terapije, ker se človekov odnos pokaže v interakcijski komunikaciji – dialogu.  

Zohar, D. & Marshall, I. (2006) trdita, da je razvijanje duhovnega kapitala osnovna potreba človeka in ne zadnja kot pri Maslowu. S precejšnjo verjetnostjo lahko trdimo, da se srečnim staršem se rodi srečen otrok, nesrečnim pa nesrečen. Tako naletimo na paradoks, da tisti, ki najbolj potrebujejo teorijo in prakso osrečevanj, najmanj verjamejo vanjo in jo zato najmanj uporabljajo. Podobno je v komunikaciji. Veliko znanja o komunikologiji lahko le malo koristi v dani situaciji. Srečo večina razume kot (ne)verjeten zadetek na loteriji. Vprašanje pa je, kakšen je igralec, ki igra igro življenja. Ali verjame v dober izid, kakšen (škrt ali razsipen) značaj ima, kakšna prepričanja (beliefs), vrednote (values), kakšno držo (poslovnež, uspešnež, zmagovalec)? Samoaktualizacija je znak osebne zrelosti. 

Srečni3 ljudje vedo, kdaj delajo to, kar želijo in uresničiti svoje sanje. Srečo tematizirajo različni etično-vrednostni sistemi drugače. Za kristjana je v veri, upanju in ljubezni. Nikoli ne doživimo več socialne podpore zanjo kot v času novega leta in Jezusovega rojstva. To pomeni, da je treba zanjo v tem času dorasti. Sreča ne pomeni izpolnitev vseh želja, ampak  notranji mir ob izpolnitvi bistvenih želja in potreb. Prisilna dvoumnost (ne)sreče je rezultat iluzije vsega dovoljenega.

Veliko teoretikov vidi srečo v etičnem načinu življenja. Tistim (aristokratom), ki so ga sposobni živeti, prinaša boljši družbeni status. Očitno je sreča v sposobnosti upravljanja samega sebe in družbene moči. Lahko bi govorili o imanentni in transcendentni sreči. Posebna sreča se je roditi srečnim staršem, v srečnem času (vzpona civilizacije in kulture), pripadati pravi strani, delati stvari, ki te veselijo. Za Platona, Aristotela, Hegla, Dostojevskega, Camusa itd je sreča sužnjev le fikcija. Vendar si je po Camusu tudi Sizifa če zamisliti srečnega. Ljudje z nizkim samospoštovanjem in samozavestjo ali samopodobo so zaradi razkoraka med svojimi zamislijo in dejanji, le transcendentno srečni. Živijo epizodno in efemerno srečo na podlagi svojih negativnih nesrečnih prepričanj in vedenjskih obrazcev. Tudi v krščanstvu sama obljuba o onostranski sreči kot plačilu za tostranske napore ne pomeni ustvarjanje začasnega raja na zemlji.  

Glasserjeva kontrolna teorija (Glasser, 2004), ki bi jo bolje imenovali 'samokontrolna', omogoča posamezniku reorganizacijo, reprogramiranje oz. preusmerjanje lastnega življenja. Nekateri ljudje imajo raje zunanjo kontrolo, drugi pa menijo, da s svojo usodo upravljajo sami s samokontrolo. Za prve so pomembna točno določena rutinska, drugi pa so sposobni sprejeti večje odgovornosti. Ker spoštujejo sami sebe, niso tako odvisni od drugih kot prvi. Z nediscipliniranim umom so odvisni od tistih, ki so svoj um disciplinirali in priredili okolje sebi. Glasser, Maslow in Frankl v bistvu izhajajo iz svoje notranjosti in predpostavljajo avtorefleksijo kot samovzgojni element osebnega razvoja. 

2. Možnosti  za preseganje enostranskih dilem (ne)sreče
 
Sodobniki razumejo danes svojo samoaktualizacijo ne le v opredmetenju s svobodnim delom – igro kot si je zamislil Marx, ampak tudi v nenehni vzhičenosti kot trajni omami. Bruckner (roj. 1949) se kot avtor eseja Nenehna vzhičenost vprašuje, zakaj je postala sreča najvišja metafizična in religiozna vrednota. Sprevrgla se je v epidemijo, ki je podobna epidemiji kuge in drugim družbenim prisilnim ideologijam. Že iz Uvoda eseja izvemo, da je sreča (nem. Glueck, angl. happiness) danes nevidna pokora. Bruckner nam skozi vso knjigo na nizu primerov dokazuje, da se nam sreča toliko bolj izmika, kolikor bolj se ženemo za njo. Avtorja ne zanima zgodovina želje po sreči, razumljeni kot strasti, ki je značilna za Zahod. Prisilno srečo razume kot ideologijo iz 2. polovice 20. stoletja, ki vse presoja po tem, ali ustvarja ugodje ali neugodje. Mehanizem funkcioniranja prisilne sreče je že v ekonomskem načelu, po katerem moramo iz življenja iztržiti čim več. V predmodernem času je veljalo, da lahko predamo naprej le toliko, kolikor smo prejeli.  

Nenehna sreča kot vzhičenje (gr. euphory, angl. exaltation) je le individualna ali kolektivna omama, odvisnost, ki bi se ji moral vsak predajati s pomočjo kemičnih, duhovnih, psiholoških, informacijskih in verskih sredstev. Videti je, da med teoretiki in praktiki sreče obstaja nesporazum. Večina teoretikov trdi, da si sreče ne moremo zagotoviti in pridobiti od zunaj, ker se izmika vsakršni instrumentalizaciji, večina ljudi pa rabi prav zunanje spodbude zanje. Za srečo je boljši eustres kot distres, vendar pa pojma nista istoznačna. Eustres tedaj ni objektivna sreča, kadar se subjektivni občutek ne ujema s tem, kakor sami razumemo srečo in kakor jo razumejo drugi. Sreča ni samo občutek, vendar pa je za osrečujoče občutke treba bolj poslušati svoje telo. V nlp razrešujemo to vprašanje z metaprogramoma obrnjenosti k sebi in k drugim (jaz-drugi). Gre pa tudi za različne tipe osebnosti. Notranja (imanentna) sreča introvertov ni sprejemljiva za ekstraverte. Prvi kot vizualci in avditivci rabijo več razmišljanja, drugi – kinesteti pa več gibanja. ker srečo na različne načine zaznavamo, se je tudi na različne načine učimo. Odnos do sprememb je tudi dvorezen. Po eni  strani nam krajšajo čas (variatio delectat), po drugi strani pa se jih bojimo. Iz motiva iztrganja iz vsakdanje  rutine, dolgočasja, osamljenosti in trivialne vsakdanjosti izhajajo novi podjetniški in managerski izzivi, uresničevanje sanj in odpirajo pota do nas samih sploh. 

Novo vprašanje je, ali se da mehanizme kot motive ali gibala najbolj popularnega doseganja sreče demontirati in rekonstruirati bolj celovite, ki so delno vsebovani že v tradicionalni modrosti. S samo težnjo človeka k sreči ne bi bilo nič narobe, če bi jo pojmovali tako, da bi bila dosegljiva trajno in globinsko. 

Bruckner (2003) se ne poglobi v nova filozofska razglabljanja o sreči, čeprav ve, da ta diskurz v zadnjih sto letih manjka. Prav tako tudi ne razlikuje med osebno, poklicno in medosebno srečo kot srečevanjem in komuniciranjem med ljudmi. V največji meri se ukvarja z osebno srečo z vidika meščanske družbe. Brucknerjev meščan je še najbolj podoben Fukuyaminemu poslednjemu človeku, ki je premagal komunizem, ni pa premagal samega sebe in je zato breztemeljno nezadovoljen s samim seboj. Ker je sreča meščanskega individua brez enotne osnove v Bogu, skupni ideologiji ali skupni državi – domovini, je prav tako razdrobljena, krhka in minljiva kot je on  sam.  

Vedno znova ugotavljamo, da še preslabo poznamo dialektiko preobratov iz sreče v nesrečo ali obratno. Kaj je osrečujočega v sreči, če v nobenem primeru ne more biti stalna spremljevalka psihičnih dogajanj? Bruckner celo meni, da je v religijah sreča zavajajoč cilj. To ni točno. Smisel religij ni čutni užitek, ker bi jih sicer zvedli na orgiastične kulte, karneval, dionizične praznike, Oshove dinamične meditacije itd. Menim, da je smisel svetovnih religij v iskanju odgovora na vprašanje, kako preživeti trpljenje.  Sreča res ostane 'neulovljiva ptica', če smo neuspešni v boju in soočanju z lastno senco. Nobena ideologija ne prinese trajne sreče, ampak samo začasno iluzijo o njej. Takšen je tudi krasen novi potrošniški svet  s samimi superlativi. Vera v premoč pozitivitete je bila značilna že za totalitarizem zlasti v stalinski obliki. Razlika med konzumno in socialistično družbo je glede poskusa zagotavljanja sreče le v tem, da je na mesto kolektiva stopil posameznik. Sreča, ki je oblikovana na preganjanju slabega, negativnega, bolnega, trpečega, letargičnega ali dolgočasnega je tudi sama vsaj v zadnji posledici nesrečna. Mehanizem stremljenja k ugodju in beg pred bolečino je znan argument antičnih hedonistov za redukcijo sreče na ugodje. Meščanski hedonist je za razliko od antičnega precej bolj sofisticiran. Bruckner kot realist kaže na paradoksne učinke današnjih prizadevanj po sreči, vendar pa sam ne živi in ne zagovarja asketične odpovedi vsakemu užitku. 

Na vlogo mehanizma negativitete v zgodovini smo skoraj pozabili, vendar nas neizpolnjene obljube znanstvene razvojne epohe spominjajo prav nanjo. Duh časa je postal eklektičen, vsepovsoden. Je kot veter, ki piha z vseh smeri, samo da nam  prinaša dobrine. Ideja, da je inkapsulirano srečo moč kupiti, uvršča srečo med potrošniško blago. To pa odpravlja razliko med iluzije sreče in pravo srečo. Pravzaprav je sreča dvojni opij za ljudstvo in sicer kot tostranski mit o nenehni vzhičenosti in kot onostranski mit o večni blaženosti. Zanimivo je, da negativiteta, ki jo je filozof F. W. Hegel tematiziral kot pozitivno, na višjo stopnjo duha vodeč mehanizem ni deloval, ker so se družbene revolucije vključno z erotično revolucijo l. 1968 izjalovile. 

Bruckner pripisuje krščanstvu mit o odmaknjeni, prihodnji, v sedanjem trenutku nedostopni sreči. Vendar pa Lubich (2002) dokaj prepričljivo piše o izpolnjenosti sedanjega trenutka. Biblija nas navaja k misli, da naj se ne preobremenjujemo s skrbmi in naj bomo pozorni na to, kar je za nas 'vsakdanji kruh', ki je tudi smisel besede. Z vsemi močmi  naj zaradi svoje (bodoče) svetosti odgovarjamo na božjo ljubezen. To pomeni osredotočenje iz najglobljih teženj. Kristjan se čuti eno v vseh treh časovnih razsežnostih, ker se v vseh izkazuje človeški rod. Bistveno  je, da tragičnega občutka življenja ne prikrivamo, ampak ga dopolnimo s felix culpa. Videti je, kot bi se hotel človek izneveriti svoji naravi. V bistvu je človek smrtno, tragično bitje, ki bi si rad olajšal trdo in težko življenje. To mu samo delno uspeva. Samega sebe je 'povzdignil' na raven podjetja, ki mora povečevati svoje sposobnosti, zato da bo proizvajal čim več raznolikih proizvodov, ki se prodajajo na trgu. S tem je izgubil brezskrbnost, izgublja pa naravno sposobnost trpljenja in sposobnost naravnega umiranja in smrti. Nevarno je, da bo to nadomestila pravica do evtanazije. 
    
To težnjo po sreči za vsako ceno ocenjuje avtor kot obsodbo na srečo ali nesrečo. Kajti kdor ni srečen, je nesrečen. Z vidika disonance je nesreča le drugi obraz sreče.  Če je sreča vezana le na uspeh, ugodje in prijetnost, potem je nesreča že vse, kar to ni in temu smo vsi izpostavljeni, ker nas sreča ne more obvarovati pred tegobami življenja. S tem se izgublja normalni kriterij njunega razlikovanja. Družbo, ki na to zabrisano mejo pristaja, imenuje  Bruckner infantilizirano. Z izostrovanjem občutka za srečo se izostruje tudi občutek za nesrečo. Že majhni odstopi od sreče kot vzhičenja pri posamezniku sprožijo negativna čustva, depresijo in maščevalnost zaradi zavisti drugim, ki so v tekmi za čim boljše rezultate dosegli boljši položaj. Večina danes sprejema utilitaristični in še posebej Millov kriterij sreče je večinski, če ne množični. Utilitarno pripada sreča največjemu številu ljudi, hedonsko pa je sreča največja, če preživi posameznik z njo največje število trenutkov užitka. Prvotna sreča Starih Grkov je bila eudajmonija (zlasti v Aristotelovi Nikomahovi etiki), ki bi danes pomenila impulzivno spodbudo predelano v okviru razuma. Takšen je tudi eu-stres. Trstenjak je takšno držo pripisoval človeku v ravnotežju.  

Pri tem ne gre le za odnos med sebično in altruistično moralo. Po eni strani sreča ni le drugo ime za avanturo in sebičnost hkrati pa tudi ni identična z altruizmom delovanja za druge. Gre za to, da svetovne religije v sekulariziranem obdobju niso izpolnile obljube sreče. Ne le v Brucknerjevem eseju, ampak tudi v glavah mnogih vernikov ostaja nespoznano, kako z osrečevanjem drugega osrečujemo tudi sebe. Avtorja predvsem zanima, kako ustaviti trend poglabljanja krize zahodnega človeka, ki nastaja zaradi naraščanja materialnega bogastva. V bistvu gre za eno izmed inačic nadaljevanja 'nesrečne zavesti' (Heglov izraz). Odprave   (Aufhebung) nesrečne zavesti znotraj absolutnega duha materialisti ne sprejemajo. Vendar pa tudi socialistična revolucija ni  bila pot do trajne sreče, ampak le pot do začasne evforije pijanosti z oblastjo. Dolgoročno je bilo to družbeno destruktivno (ruska mafija, jugoslovanske vojne). Marx izrecno pravi, da je bolezen nesreča. Fromm je že v 70. letih pisal o razliki med zdravo in bolno družbo. Prva predstavlja srečni, druga pa in nesrečni način življenja (ars vivendi). Če živimo v bolni družbi kot njeni sotvorci, ne moremo iz duha časa niti enostavno izstopiti niti ga enostavno preseči. 

Revolucionarni poskusi preseganja ekskluzivne negacije z inkluzivno afirmacijo kažejo na obremenjenost z negacijo, kar pokaže Bruckner v predstavljeni knjigi na številnih primerih. Možno je, da svoje vrednote prevrednotimo, ker bi v drugem sklopu sreča dobila drug pomen. Pomembnejše vrednote kot sreča so za avtorja življenjska strast, svoboda, zdravje, itd. Lahko je reči, da vrednota, ki je nismo dosegli, ni bila primarna. Vendar tudi v nlp poznamo 'prevrednotenje vrednot'. Vrednote je treba usklajevati s svojim poslanstvom – življenjska strast. Pri tem je po ravneh Diltsove piramide treba preverjati, v čem vsak nivo (okolje, naša fiziologija, vedenjski obrazci, sposobnosti, prepričanja) ustreza ali ne ustreza zastavljenemu cilju.  Karizmatična, avtonomna in fleksibilna osebnost4 je gotovo srečnejša od poprečne že zato, ker zna optimalno izkoriščati svoje vire in vire okolice.         
  
Če že v otroštvu dobimo prepričanja, da smo močni, pomembni, vredni ljubezni, da lahko zaupamo drugim, smo srečni, sicer pa postanemo srečni, ko nam uspe negativna prepričanja preokviriti (reframing). Tako sreča kot nesreča sta tudi psihokibernetsko sad naših navad in (ne)zdravih misli. Značaj prepričanj je pomemben, ker upravlja naše dejavnosti. Zaradi njih avtomatsko izkusimo (ne)srečo in občutek (ne)zadovoljenosti potreb, ne glede na to, koliko jih teoretiki priznavajo. .  
 
Avtorji pogosto odgovarjajo na vprašanje, da hkrati ljubimo in sovražimo ter želimo to, česar nočemo, ker je to strukturna funkcija naših preferenc, naše psihe. Tudi Peale daje primerjavo z električnim tokom, ki se sestoji iz pozitivnih in negativnih elektronov. Zato ni možna popolna sreča brez nesreče, kakor ni samo dvigov brez padcev. Ta bivalenca pa ni pri vseh enaka. Prizadeti narcisi, nevrotiki imajo večje psihosocialne rane in bipolarnost intenzivneje občutijo kot izključujoča nasprotja. V zakonski zvezi sta lahko oba partnerja takšna, da imata rane iz otroštva tam, kjer bi imela spodbude. Takšna zveza je obsesivno-histerična. Čim bolj se obsesivni partner izmika, racionalizira in se pasivizira, tem bolj se mu histerično kompulzivni vsiljuje. Če takšnega malignega klopčiča vzajemnega onesrečevanja ne moreta sama razrešiti, rabita psihoterapevtski tretma. Zrela partnerska faza nastane šele tedaj, ko oba prerasteta potrebe po prestižnih bojih. To velja tudi za mednarodne politične odnose. Sosedski odnos med Slovenijo in Hrvaško je bil v polpreteklem obdobju bolj (bratsko) osrečujoč kot je danes. Potrebna je redefinicija interesnih sfer.    
 
Bruckner nam kaže na dvoumnost smisla in nesmisla doseganja sreče. Res je, da smo v ekonomskem procesu sledenja sreči po modelu pomembnega drugega pasivno in aktivno udeleženi kot zmagovalci in poraženci. Toda na vprašanje, kako kljub temu slediti osebni težnji po brezskrbnosti in notranjemu miru in temu prirediti vzgojo in izobraževanje nam odgovarja indijski mislec J. Krishnamurti (1895 - 1986). Sreča ni le sad aktivnega življenja človeka (lat. vita activa), ampak še prej kontemplativnega (vita contemplativa). Nekateri so sploh prepričani, da jo najdemo le v naši notranjosti, ne pa v zunanjosti.   

Vsekakor je smiselno razvijati avtoreflektirane pristope, ki jih doslej nismo razvijali glede na  ponujene alternativne terapije v terapevtski družbi v okviru lastnih možnosti. Sreča je prisilna tudi zato, ker permisivna družba, ki navidez vse dovoljuje, uporablja kar precej represivnih mehanizmov preprečevanja, preziranja in zanikanja. Kultura lagodja in ugodja se razkriva v čedalje večjem obsegu prikrivajočih in očitnih nelagodij, bolečin in trpljenja. Očitno je na delu nezdrava volja do moči, ker Bruckner večkrat pravi, da smo tem bolj nesrečni, čim bolj težimo k sreči. Očitno je, da nam Zahod sam, ki so mu nekateri že prerokovali propad (npr. od Spenglerja do Buchanana), ne more ponuditi celovitega odgovora na antropološko vprašanje sreče človeka kot biopsihosocialnega in spiritualnega bitja.         

Sreča je za zahodnjaka v pozitivnem mišljenju, ker mu potrjuje dosežke, za vzhodnjaka pa v negativnem, praznem, ker mu potrjuje nedejavno dejavnost (kitajski: wu vei). Sreča je že v nas kot naša navada ali plod duhovne askeze. Navaditi se, da nam pripada najboljše, najbolj srečno življenje. Za nekatere to pomeni zmagovalen, vpliven način življenje, biti zelo pomembna osebnost (very important person – VIP). Vendar je bilo kar nekaj pomembnih (filmskih) osebnosti nesrečnih, ker z bliščem zunanje slave niso mogli prekriti notranje praznine in nerešenih konfliktov. 

Strle zagovarja pogum iz ponižnosti in ponižnost iz poguma. Sposobnosti za potrpljenje se večajo, kolikor večja je modrost in sposobnost tolerance. Ponižnost se kaže v tem, da začneš, ko si navidez že končal pod geslom 'nikoli ne odnehaj'. Ko se zazremo vase in vidimo kaj čutimo, se fokusiramo. Trenutki nejasnosti nam dajo lekcijo o jasnosti. 

Opogumljanje (encouragement) je cena, ki jo terja življenje od nas, da si zaslužimo mir (jud. šalom, nem. Ruhe, ang. peace).5 Če smo pripravljeni na samospreminjanje, potem smo se sposobni spremeniti! Srečo priznavamo, če jo občutimo, doživimo in znamo gojiti te občutke hkrati z načrti, nenehno ciljno motivacijo. Le-tako se nam zdi, da vse v življenju deluje, da smo vse sposobni doseči.  Čim bolje ravnamo s telesom, bolje nam bo služilo.    

Cilji delujejo dvosmerno – mi smo izpolnjeni z njimi, zato nas motivirajo, so merljivi mejniki, so motivirajoče vrednote, ki dajejo smisel našim dejanjem in vrednost delu, usmerjajo in povečujejo naše sposobnosti, določajo vrstni red prednostnih nalog,  ohranjajo osredotočanje, usmerjajo nas na naše moči in dobičke. Razvijamo se  v smeri vnaprejšnjega načrtovanja, k rezultatom usmerjenega delovanja s sprotnim merjenjem napredka, jasno vizijo, izjavo o namenu, globalni cilj razdeliti v etapne, napraviti pregled doseženih ciljev in slaviti oz. izraziti hvaležnost. V tem je določena duhovna askeza (vaja v disciplini). Sčasoma opazimo tesno prepletanje sreče in uspeha v smislu z uspehi (referencami) do sreče in  srečo (naklonjenostjo socialnih razmer-podpornih posameznikov in skupin) do uspehov. Pri tem gre za sinergični učinek zunanjih in notranjih pogojevanj.   
 
Med željami prihodnosti in obžalovanjem preteklosti, nam uide sedanjost, ki je vse, kar imamo. Politika hrepenenja in nostalgije naj bi bila usmerjena tako, da ne izgubimo produktivnosti v sedanjem trenutku in da bi ne bili niti ujetniki preteklosti niti vizionarji brez realizacije. Vendar odnos med socializmom in postsocialistično tranzicijo ni le v premiku smerokaza iz prihodnosti v preteklosti. Odvisno kaj se je realiziralo v sedanjosti.    

3. Prakticiranje osrečevanja 

Idejo samovzgoje za življenje, ki vključuje potrebo po urah za samoizražanje, nadaljujeta Peck in Scottova (Scott, 2000). Po tretji inačici je možna popolna sreča, ki je življenje v sedanjem trenutku – dharma in karma yoga. Pozabimo na naše zgodbe in raje oblikujmo naša prepričanja, privlačnost (magnetizem – šarm), sprejemanje, predajanje – ekstazo, blagoslov in vse darove  na osnovi  zakonitosti življenja. Kot vsaka vrednota dobi tudi sreča lahko antropološko podlago, zlasti kadar gre za zdravljenje človekovih korenin.  

Sreča je na vseh področjih srečanje s seboj, tako s svojim notranjim sebstvom, kot z drugim kot s svojim socialnim sebstvom in z naravo. Bistvo sveta je transcendenca samega sebe. Sicer je to drugo ime za popolno zdravje. Gre za krepitev moči (povečevanje in uravnoteženje energije) na vseh področjih dejavnosti. Pri prehodih in preklopih opazimo, da niso vedno celoviti, ampak so delni in mehanski, ne gredo vedno navzgor, ampak tudi navzdol. S tega vidika je Dyer (1996) enostranski. Ni dovolj le opisovati  višja stanja zavesti, ampak je treba iskati in metodično tehnično prakticirati tudi poti do njih.     

Nekateri tematizirajo smrtnost kot absurd, drugi pa kot vir v se etičnosti. Vsekakor se ob tej absolutni meji med to- in onostranstvom izkazuje človek kot homo eligens. Vprašati bi se morali, kaj nam pomeni, da je Kristus umrl na križu za nas in nato vstal iz groba. Je to model minulega dela, ki nam omogoča ustvarjalnost na najvišji stopnji, ali je to prepričanje, da je v bistvu že vse razrešeno in da nam ni treba skrbeti za našo usodo? Kristus nam ni dal svojega miru za nedejavnost, ampak za ustvarjanje dobrih del v boju proti zlu. Hrabril nas je, da to, kar je zmogel on, zmoremo tudi mi. Gotovo je Velika noč dogodek največje radosti v našem življenju, je trenutek, ko je človek-bog postal zmagovalec, ker je premagal smrt. Zato je to tudi dan našega vstajenja. Je res divjina v nas in okrog nas tista, ki nas najbolj osrečuje. 

V praskupnosti so ljudje pripisovali srečo dobrim, nesrečo pa demonom in duhovom. Že dolgo vemo, da smo tragična bitja, se nam v življenju, ki je v bistvu trdo in nepredvidljivo, lahko pripeti preobrat iz sreče v nesrečo. Danes smo navajeni misliti na uspeh in srečo kot nečem pogojnem. Še vedno velja: kar seješ, to boš žel. Težava je v tem, da nič bolj ne vemo, kaj sejemo kot  naši starši. Manjka nam znanje in osebne izkušnje o moralnem ravnanju. Za Kohlberga je moralna presoja stvar vseživljenjskega učenja po različnih razvojnih fazah. Tudi v tem tisočletju se učimo moralno presojati. 

Za Aristotela, Hegla in Marxa je dejanskost rezultat naše dejavnosti (gr. prattein, nem. Handeln, angl. act). Če vemo, da je sreča posledica naših osrečujočih predstav, je vprašanje, kako naj si pričaramo predstave, ki nas osrečujejo. Nekateri tega ne zmorejo brez drogiranja. Tudi kava je droga. Mentalne slike določajo specifičnost našega primarno materialno pogojenega ali idealnega življenja. Ker so naše mentalne slike zelo 'trdožive', vodijo k različnim zasvojitvam. Drogiranje z navidezno srečo je nevarno zaradi trajne zasvojenosti in iluzije, da je posameznik zadovoljil vse potrebe. Zaradi stabilne biokemijske strukture možganov je tako težko zavestno spreminjati življenje, nemogoče pa je prisiliti drugega, da se spremeni brez odpora. Dostojevski je v Legendi o Velikem inkvizitorju povedal, da je iluzijo sreče še mogoče posameznikom kot delom množice indirektno vsiliti, prave sreče pa ne. 

Dobro je poznati izvore svoje nesreče. Če bi vedeli (se poslušali) in bili modri, ne bi prihajalo do tako velikega števila nesreč. Večina konfliktov izvira iz poskusa, da bi kontrolirali druge, ki tega ne sprejemajo. Zato drugim dovolimo, da bi nas kontrolirali z bolečinami in trpljenjem, so si jih sami izbrali. S 'trpini' se  učimo tako, kot bi sploh ne trpeli, ne da bi jih zavračali, se prepirati ali zapustili. Enako je z verovanjem. Ne verujemo v Boga revnih, če ne živimo kot revni. Nlp nam omogoča, da v okviru tehnike slikovne zloženke (visual squash) razumemo nasprotujoče nauke revnega in bogatega očeta glede odnosa do denarja.  

Religije zagovarjajo pravo srečo kot kultiviranje smisla s poslanstvom. Dihanje pa je pogoj koncentracije. Potrebujemo umirjeno dihanje, sproščanje, osredotočanje, samokontrolo,  čiščenje uma – odstranjevanje negativnih misli, dieto, biblioterapijo in vizualizacije. V marsikateri situaciji samozaupanje odločilno. Čim bolj verjamemo v svoje cilje, več energije izžarevamo. Razvijmo elemente dejavne ljubezni. V naši kulturi, ki ne vzbuja veliko samozaupanja, je srečen človek izjema kot pravilo.

Polnost življenja je odvisna od 1. sprejemanja sebe, 2. biti to, kar si, 3. v ljubezni pozabiti nase, 4. verjeti v vsemogočno silo in si zaupati ter 5. pripadati komu.  Z vidika vloge zmagovalca v transu je dobro investirati vse, kar imamo, napraviti vse, kar lahko napravimo in doživeti vse, kar lahko doživimo oz. izkusimo. To se zgodi, ko se maksimalno odpremo. Tedaj v celoti velja, da žanjemo to, kar smo sejali.
 
Perfekcionist je v bistvu prestrašen in zato ne more biti srečen. Angleški izraz za strah – fear  lahko razumemo kot akronim za tisto, kar si napačno predstavljamo za resnico. Perfekcionist  se sovraži, kadar se sooča z neznano situacijo, ker razmišlja, česa vse še ni storil, a bi lahko. Strah ga je, da bi ljudje spoznali njegove najslabše strani značaja. Vse je popolno na nek nepopoln način. Namesto, da bi se vprašali, kdaj se bo meni nasmehnila sreča, se vprašajmo, kako se nam je že nasmehnila. 

Byron (2006) na osnovi obtoževanja drugih postavlja naslednja štiri vprašanja:
- ali je to res,
- ali smo popolnoma prepričani, da je res
- kako reagiramo na to misel
- kako bi bili brez te misli. Ko ugotovimo, da ne gre za 'obtoženo osebo', ampak za nas, poberemo projekcije nazaj in prevzamemo polno odgovornost za nastalo stanje. Temu  sledi preobrat (gr. metanoia). Na tej ravni lahko začnemo z odpuščanjem sebi in z osvobajanjem od zasvojenosti. Seveda ni vedno potrebno, da se sprašujemo v tem vrstnem redu, lahko po dve vprašanji tudi združimo. Bistveno je, da prevzamemo popolno odgovornost za svoje misli, čustva in dejanja, ker sicer ni napredka osrečevanja.  

Hrepenenje po sreči: Hvala za tvoj klic, ki me je naredil božanskega, blaženega in blagoslovljenega. Srečo dojemam kot Kristusovo kri, ki nas poživlja in pomlajuje. Sreče brez tebe ni. Ker si vstal, pa obstaja na veke. Srečo je treba razumeti zelo abstraktno, da bi bila lahko absolutna, saj se sicer izkaže kot (pre)ozko omejena in je kot taka nemočna, da bi postala gibalo naših dejanj. Treba jo je razumeti kot disciplinirano predajanje in služenje  

In sedaj vzlet za pogled s ptičje perspektive. Bodite srečni kjerkoli, kadarkoli in s komerkoli že boste. Podpiram in občudujem vas vse, ki stremite k sreči v obnebju uma in obenem stojite z obema nogama trdno na zemlji. Drug drugemu dajete podporo sreče, dokler se ne razbije kot val ob skali na tisoč drobnih delcev. Sreče tedaj ni več. Če pa že želite ohranjati predstavo sreče zase in za vse okrog Vas v trajnem spominu, potem jo ohranjajte tudi tedaj, ko boste stopili na brezpotje življenjskih poti, v brezčasje (izven)šolskih časov in v horizont vseh horizontov v mejah brezbrežnega oceana. 

Podpiram in občudujem vas vse, ki stremite k sreči v obnebju uma in obenem stojite z obema nogama trdno na zemlji. Bodite srečni v vseh preštevilnih (ne)uzakonjenih vlogah in pri vsej brezimnosti imen. Bodite srečni kadarkoli in kjerkoli že boš, tudi tedaj, ko boš stopila na brezpotje življenjskih poti, v brezčasje (izven)šolskih časov in v horizont vseh horizontov. Kot mati objame otroka, tako boste kot bralci objeli svojo ustanovo in z njo svet, s svetom pa vseobsegajoče. Nikakor si ne smemo dovoliti, da bi bili izgubljeni za srečo zaradi takšnih in drugačnih zasvojenosti, ker bi bila tedaj sreča izgubljena za nas. Zase, za družino in vse druge želim srečo, varnost in odrešenje od trpljenja.
  
Predlagamo meditacijo sreče na trinome vrednot: 3b – (božanska energija, blaženost, blagoslovljenost), 3č (čarobnost želja, čudežnost ljubezni, čudenje iz zavedanja enkratnosti bivanja in izpolnjenosti, 3p (predanost, praznovanje, prijaznost) in 3z (zvestoba, zaupanje, zaobljuba – sklep). Te meditacije bi Trkovnikova (2003) osmislila kot vibracijske energetske pretoke.   

3.1. Osrečevanje posledica napora za uresničevanje bivanjskih vrednot

Za felicitologe sreča ni nujno povezana z uspehom, ampak z ekstazo, naporom. Srečo kot stanje duha radi primerjamo z  valom, , letom metulja. Srečnež je kot pijanec, ki pod vplivom tava v smeri izpolnitve njegovih sanj. Ljudska modrost pravi, da sreča lahko pozdravi. Ljubezen je največja in sreča. 

Večina nima načrta za nov način življenja. Brez znanja novih tehnik (npr. EFT –  emotional freedom technic), ki osvobaja čustvene navlake) takšen načrt nima praktične vrednosti. Zaradi negotovosti vase so bili naši obrazci reagiranja doslej preobčutljivi. Takšna hipersenzitivnost je posledica ranjenosti in slabih izkušenj. Nehote smo si zaciklali začaran krog negativnih izkušenj in prepričanj. Zato nimamo odgovora na vprašanje, kakšen je odnos med 'srečo zdaj' in trajno srečo. Predpostavljamo, da se je to, kar imenujemo preteklost prav tako ustvarjalo s sosledji trenutkov kot se bo izpolnjevala prihodnost. Nikoli ni prepozno, da postanemo eno. V delovnem in dejavnem procesu postane človek eno s tistim, kar dela. Zato lahko že vsakodnevno delo predstavlja meditacijo. Dejavnosti, ki terjajo visoko koncentracijo, lahko vedno znova spodbujajo nastajanje sreče. Za doseganje trajne sreče sta potrebna telesni napor (kot npr. izločanje dopamina v možganih pri maratonu) in zelo disciplinirana duševna aktivnost. Če so cilji previsoko, notranjo zbranost prekrije strah pred neuspehom, če pa prenizko, postanejo nezanimivi. Vrhunski dosežki delujejo kot mamilo za srečnega človeka, ki je sposoben temeljitega dela, dokler ne doseže bistvenih sprememb na sebi in v svetu. adrenalinsko – dopaminski odvisniki postanejo v normalnem življenju nepomembni. Lahko bi našteli vrsto nekdanjih vrhunskih športnikov, ki so danes že anonimni. Vendar prehodi so. Nekateri člani nekdanje nomenklature postanejo v kapitalizmu uspešni podjetniki. Ti so se iz lastnega primera nekaj naučili. Tako lastna rast kot sprejetje drugega terjata napor sodelovanja, partnerstva. Srečni smo lahko, če znamo doseči pravočasno zastavljen cilj. sreče je odpreti srce in dovoliti, da ljubezen teče nas. V tem primeru gre za predano služenje, ko prepustimo presojo toplemu srcu in hladnemu razumu. 

Kjer ni srca gorečnosti in opravljanja določene dejavnosti z dušo in telesom, ne moremo več dajati in več sprejemati kot smo že. Nagnjeni smo k slabi samodisciplini in k odvisnosti od drugih. Moramo biti dovolj ustvarjalno usmerjeni reševanju problemov. Kot smo videli je za osrečevanje pomemben standard aktivnosti. V nlp poznamo dve vrsti tehnik. Nekatere služijo rehabilitaciji  že doseženega pozitivnega stanja npr. Satir tehnika (3 nasprotni primeri) in rušenje sider (anchor colapsing), druge pa izboljšavam (npr. ponovni vtis – reimprinting, privlačna prihodnost – compeling future, modeliranje – modelising). 

Sreča je  v veselju do  dela, dejavnosti in rekreacije iz duše. Na ta način opravljamo tudi dolžnosti. S pomočjo vaje nam bo napolnjevanje z višjo silo čedalje bolje uspevalo. Postanimo kanal za univerzalno. Znanje, redoljubnost in volja nam bodo pomagala, da se vedno znova uravnotežili. Sreča ni le Sizifovo delo, ker je njo povezan svetovni mir. 

Doslej so z dogmo »človek je družbeno bitje« hoteli vse odnose spreminjati z družbenimi sredstvi. Kako ustvariti invokacijski prostor? Ustvarjanje je težavno in nevarno početje in zato terja žilavost in bojevitost. Jezika  ljubljene osebe se učimo, kadar govorimo o sebi tisto, kar bi radi slišali drugi in poslušamo tisto, kar bi radi slišali sami. Izogibanje tveganju, računanje odziv, je psevdokompetentno. Pravi ustvarjalci tega ne delajo. Vsak dan urimo svojo sposobnost za spreminjanje svojih in tujih napak. Nihče ni imun proti miselnemu okostenelosti. Kesanje je podobno kot dobrota ali odpuščanje višek etične ustvarjalnosti. 

Zlata pravila za srečno življenje: po Carter Scottovi (Scott, 2000) je videti kot da bi bilo priporočljivo znati na pamet pojme oz naslednja pravila, ki prispevajo k naši dobri odločitvi. 
1.	sprejmimo svoje telo – sprejemanje, odlična samopodoba, spoštovanje, užitek,  
2.	pridobili bomo  odprtost, izbiro, poštenost in naklonjenost. 
3.  če ni neuspeha, tudi napak ni, so le lekcije: sočutje, odpuščanje nižje in višje stopnje sebi in drugim, 
4.	lekcija se ponavlja, dokler je ne osvojimo, 
5.	vseživljenjsko učenje se ne konča: predaja, zavezanost, prožnost, ponižnost, 
6.	lekcija: tam ni bolje kakor tukaj – hvaležnost, nenavezanost, bogastvo, mit. 
7.  drugi so le naše zrcalo in projekcije – toleranca, jasnost, ozdravljanje, podpora.
8. od nas je odvisno, kaj napravimo iz svojega življenja – prevzeti polno odgovornost (pomeni, da ne krivimo drugih), osvobajanje, pogum, moč, pustolovščina 
9.  odgovori so v nas-poslušanje srca, kjer je skrivnost življenja, zaupanje, navdih-entuziazem, 
10. ne pozabimo na vero, modrost in neomejenost.

Treba je upoštevati še naslednja pravila:  
- ostriti svojo in duhovno odprtost za odkrivanje vedno novih možnosti, 
- pozornost na tihi glas vesti pri vsaki odločitvi, 
- krepitev volje in dobre odločitve. Če se duhovne moči ne zavedamo, nas nesmiselne želje in slabi vplivi zavedejo. Vsaka dobra ločitev krepi drugo,
- udejanjiti dobre odločitve, 
- v vsaki situaciji s 'kljubovalno močjo duha' (Franklov izraz) zavzeti stališče in poiskati smisel ali počakati, da se pokaže,
- s pomočjo samoopazovanja spreminjati smeri in cilje akcij,
- krepimo 'moč duha'. 

Usmerjajmo pozornost nase kot na odločno in ljubečo osebo. Izpolnjeni smo s harmonijo, ki se pretaka skozi nas. Ko smo eno z vesoljem, smo tudi s samim seboj. Ko postanemo sami ples, se osvobodimo in razsvetlimo. Blaženi smo, ker nas Bog blagoslavlja zaradi stalne misli nanj. Sreča je rezultat posrečene kombinacije serotonina, dopamina in endorfina. 

Murphyjeva sugestija afirmacije za srečo je: ljubim se, sem poln energije, mir in harmonija se pretakata v meni. Ta notranja trdnost me osvobaja za pozitivno, srečno in uspešno življenje. Dobro in varno se počutim. Sebe dvigam iz nesamostojnosti. Z ljubeznijo spoznavam izvor svoje (nad)osebne moči in skrbim za svoje telo. Nauk te afirmacije je, da je sreča v ljubezni in občutku preplavljajoče energije (Klein, 2003).

Prisilna sreča seveda ne more biti popolna, čista in neskaljena. Ne moremo biti nenehno vzhičeni, ampak smo lahko nenehno motivirani za blaženost in navdušenje (Peale). Ne gre za to, da bi bil Rowland (2000) nekritičen do česar je Bruckner kritičen. Bruckner priznava le brezskrbnost, Rowland pa tudi popolno sproščenost. Gre tudi za preseganje analitičnega uma, ki ustvarja ločnice, kjer vidi pomanjkljivosti v členjenju in uporabi postopkov, nepravičnosti, nepravilnosti, nas dela nesamozavestne in ne priznava resnice na koncu, ker jo spodreže že pri koreninah. Človek potem ni drseči plaz, ampak vzpenjajoči, k Bogu stremeče temeljno sebstvo. Usoda je tudi najbolj avtentično bivanje in naključje – sinhroniciteta se učimo razlagati sebi v prid. Bodimo avtentični.

Rowland (2000) piše o popolni sreči, ki je več kot nepopolno zadovoljstvo. Po moje je njegovo stališče, da je določene besede treba črtati iz svojega izrazoslovja vprašljivo. Posameznik bi se moral čim bolje zavedati razlike med zavestnimi in nezavednimi (ne)kompetentnosti, sicer ni možno učenje v štirih fazah, kakor jih predvideva Bateson. Sreča je način reorganizacije in ciljnega prestrukturiranja življenja posameznika.

Izkušnje kažejo, da je srečo smiselno iskati v naslednjih smereh: 
a) pozitivno mišljenje, 
b) pozitivno čustvovanje, 
c) eksplozija življenjske energije, volje do dela in ustvarjalnosti,  
d) izraba ugodnih priložnosti in pozitivnih dogodkov. 

Če sreče ne more zagotavljati takšen ali drugačen sistem ustanov, naj si jo osvoji človek sam. To pomeni da sreča ni odvisna zgolj od zunanjih okoliščin. Če bi si zagotovili notranjo varnost, zunanja ne bi bila. Zato sreča pomeni mirno vest. To je prav tako pomembno kot delovanje v skladu s svojimi sposobnostmi. Kadar pa pride do dileme: mir ali obdržati prav se je bolje odločiti za mir. 

Sreča je tudi stvar domišljije. Sreča ni le v zadovoljitvi potreb, ker bi bili srečni le bogataši. Ne  moremo zadovoljiti vseh potreb hkrati, ker so protislovne. Vendar pa je potrebno upoštevati vse štiri potrebe po Glasserju. Vsak človek potrebuje svobodo, ljubezen, moč in veselje. Če katera od navedenih potreb ni zadovoljena, njegova sreča ne more biti popolna. Pri tem ne bi smeli pozabiti na ohranjanje avtentičnosti (življenja iz duše) znotraj odnosa med svobodo in varnostjo. Glasser (2004) le predpostavlja, da odgovorna izbira vključuje tudi varnost.    

Sreča ni predstava, ker bi si jo lahko vsakokrat pričarali z uživanjem mamil. Sreča ni le bežno srečanje, kot si predstavljajo romantiki. Felicotologi poudarjajo, da je sreča bolj kot od družbenih odvisna od osebnih pogojev. Danes je težko govoriti o čisti, neskaljeni sreči, ker imamo pogosto mešane in ambivalentne občutke. 

Konzumna kultura odgovarja na zahteve množic po sreči z afirmativnimi sugestijami za nakup osrečujočega izdelka. Pri tem sta tako občutek sreče kot občutek svobodne izbire le površinska. Razlikujemo med dvema ravnema učenja sreče – površinskim in globinskim. S tega vidika ni slabo usmerjati jadra svoje usode po vetru svoje poklicanosti. Verjetno je sreča res eden od tistih, nam nedosegljivih, absolutov, saj smo ljudje vendarle vmesna bitja med čisto blaženostjo – božanskostjo in živalskostjo – nagonskostjo. Sreča je lastnost bogov, kot je zapisal W. Otto v delu Grški bogovi. Menim, da si poganske bogove danes ne predstavljamo več dobro in da gre zato za božanske občutke. Zato srečo lahko občutimo na način, kot si predstavljamo svoje božanstvo. 

Blaženost (ind. ananda)9 in radost imata le en izvor in ta je v naših globinah 'življenja iz duše'. Radost nastopi, ko se duh umiri in pride v stik z globljim lastnim duhom. Gre za notranjo pomiritev, zadovoljitev, ki vodi v mokšo – osvoboditev od vsega. V oblikah sreče, ki jo doživljamo v vsakdanjem življenju, vez z željami po objektih, različnimi od našega Sebstva, ni povsem prekinjena. Zato je radost, ki jo doživljamo, nepopolna.  

Prepoznajmo in reagirajmo na signale telesa. T. i. obližarska ravnanja le trenutno kaj rešujejo, učinkovita pa dolgoročno. Rabimo uravnotežen način reševanja problemov ne npr. v izobilju ljubezni, nič pa moči. to pomeni, da je treba dosegati več ciljev. Intenzivno  doživljeni trenutek abstrahiraš do skrajnih možnih meja in se potem od teh podaš v drug sedanji trenutek, ki postane zaradi tega postopka drugače izpolnjen, sicer bi bil prazen.  Če ne uresničujemo pomembnih ciljev, se nam po V. Benetu zgodi, da življenje izgubljamo po delih iz minute za minuto, dan za dnem na tisoč malomarnih načinov. 

Ruizovi (Ruiz, 2005) Štirje dogovori pomagajo hoditi po poti sreče: 1. ne jemati stvari osebno, 2. ne uporabljati besede graje drugega, 3. ničesar domnevati, 4. Dati vse od sebe, ne preveč in ne premalo. Če prvo točko razumemo kozmično podobno kot Chopra Boga, srečujemo sebe v vsem po vsem. V tem je v tem tudi sreča, ljubezen in resnica, kakor tudi razgraditev naših strahov.

Samoprevara nastane, če iz navade menimo, da se dobro počutimo, čeprav se slabo. Slabo počutje pomeni stres in ta vpliva na bolezen. Slaba volja ubija sive celice. Možgani so usmerjeni na happy end, kar pomeni, da ima smisel oditi z zabave, ko je še na vrhuncu – že en slab dogodek lahko pokvari celotni vtis. bolje je pričakovati manj, da nismo razočarani npr. 3. mesto na tekmovanju.  

Potrebe učinkujejo kot norme zlasti če se primerjamo z drugimi. Najsrečnejši smo lahko brez primerjave z drugimi. Pogum je povezan z (za)upanjem. Plačilo za dobro vest je sreča.  Boga dosežemo le tako, da nas dvigne k sebi. Napredujemo le tedaj, ko se prepustimo Bogu, vendar pa.mit o bajeslovnem letalcu Ikarusu opozarja na nevarnost prevelikega zaupanja v lastno voljo. Železna volja (iron will) je v identifikaciji naše volje z božjo voljo.

Sreča je proizvod notranje dejavnosti pozitivnega intenzivnega življenja brez očitkov vesti. Krivda nas ne osrečuje, ampak pomeni blokado aktivnosti. So namreč tri vrste ljudi: 1. tisti, ki pravijo 'jaz bom' dosežejo vse, 2. tisti, ki pravijo 'jaz lahko' vsemu nasprotujejo in 3. tretji, ki pravijo 'jaz ne bom' pa v vsem propadejo. To pomeni, da krivi ustvarjajo 3. tip rešitve, entuzijasti pa prvega. 

Iz tega je jasno, kdo lahko in kdo težko živi v sedanjem trenutku. Živeti sedaj (po Tolleju, 2005) je možno le v nebeškem kraljestvu, ki je v sedmi. čakri. Nebesa si ustvarjamo danes! Vedno se vračajmo v kraljestvo enosti, če nas kdo prežene iz njega zaradi jabolka iz drevesa spoznanja. To, proti čemur smo, sami postanemo. Zato se je bolje usmeriti na srečen konec, kar pomeni, da ne smemo gledati nazaj. Delujmo v skladu z resnico, ki je v našem srcu. Samo živite, ljubite, smehljajte se in bodite srečni! Z srečo lahko tudi rešimo vse napetosti in težave. Svetujejo nam pospraviti kramo, ki ni naša in se spoštovati, da nas bodo spoštovali drugi. Rast ni mogoča brez veselja, bolečine in svobode. Kar mislijo drugi o nas, ni naše. Od tega se zlahka odklopimo. 

Za Freuda sta ljubezen in veselje do dela najpomembnejši v življenju. Zmotno je misliti, da se odrešujemo le s trdim delom. Mentalni trening (npr. rehearsing) je zelo učinkovita priprava na dogodek. To vedo zlasti športniki. Svojemu nezavednemu pošiljamo podobe zaželenega uspeha. Natančno si predstavljajmo potek dogodkov. Realizacija je le ena od inačic ciljnih predstavitev. Privlačimo pričakovano. Odločnost in vztrajnost sta vsemogočni sili. Zaradi asertivnosti lahko rečemo tudi 'ne', ne da bi se počutili krive. Nekomu pomaga že en izrek iz Biblije, drugemu pa kaj drugega.

Narcisu, ki trpi zaradi pomanjkanja ljubezni v najzgodnejšem otroštvu, je treba prisluhniti. Pomaga mu iskreno zanimanje zanj. Če narcizem kaže na odsotno mater, pa imamo danes opravka z odsotnim očetom. Ta mit kaže, da danes svet ne potrebuje duše očeta. Položaj današnje družine še spominja na Homerjevo Odisejo kot ep o razbiti družini. V njem družinski člani iščejo drug drugega, idealno so združeni, dejansko pa ločeni. Iz zaprtosti  vase se rešujejo z ustvarjalnostjo, izumljanjem odnosa. 

Ni vseeno, kako usmerjamo žarke pozornosti. Tudi v nlp vemo, da raste tisto, na kar usmerjamo pozornost. Vsak lahko izbira med žarki duše, ki ostaja isti, žarki osebnosti, ki se spreminja iz enega življenja v drugega, žarki mentalnega telesa, žarki čustveno – željnega (astralnega) telesa in žarki fizičnega telesa. Vsak žarek se izraža skozi svojo čakro. Ker smo svetlobna bitja, bi lahko tudi ugotavljamo, kako se žarki spreminjajo. Če ne vemo, kako doživljamo izžarevanje vrednot, poiščimo vire, s pomočjo katerih to občutimo. V nlp to pomeni delo na zaznavnih podrobnostih. V nlp se že nekateri aksiomi nanašajo na srečo. Npr: neuspeha ni, je le povratna informacija. Zato so uspešni lahko srečni. Aksiom 'zemljevid ni ozemlje' kaže na potrebo po distanciranju od nesrečnih okoliščin. V zemljevid vrišemo čim več poti do sreče, zato da bomo tem laže tedaj, ko bo kriza, katero od njih ubrali. Lahko si je predstavljati srečo mladosti (fr. juisanse de la jeuness), ki ga preveva elan vital. Vprašanje pa je, kako je s srečo ostarelih. Ali ni to samo še nostalgija,7 vegetiranje do groba? Starostniki  morajo bolj sistematično poznati zakonitosti življenja in duha, se ravnati po modrosti izkušenj in se še bolj spodbujati za življenje v sedanjem trenutku kot mladostniki. Lahko bi celo ugotovili, da je sreča večji izziv za gerontološko družbo, v kateri starostniki prevladujejo, vladajo ji pa merila mladosti.  

4. Sklep

Če hlastamo za srečo, se nam ta izmika, ker tisti, ki hoče dobiti vse, navadno ne dobi ničesar.  Čim  bolj skušamo uiti mukam, bolj jih podžigamo. Čim bolj skušamo biti pogumni, laže nas preseneti pritajen strah; čim bolj s selektivno nepozornostjo ignoriramo nemir, bolj se nas loteva in čim bolj si želimo gotovosti in varnosti bolj smo in občutimo nevarnost. V tem se vidijo obratni učinki. To je začaran krog nevednosti o tem, kaj hočemo.   

Gre za sodobni hedonizem in za upor proti dejstvu, da je življenje tudi nesrečno trpljenje. Na vprašanje zadovoljevanja človekovih potreb odgovarjata dva mita. Prvi je mit nenehnega pomanjkanja kot simptom izgona Adama in Eve iz raja in mit popolne izpolnjenosti kot simptom bivanja za nič. Če izhajamo iz objektivno neuresničljivih želja, se nam umetna potreba po nenehnem vzhičenju sprevrača v dejstvo nenehnega izmikanja (Bruckner, 2004). Če izhajamo iz ravnodušnosti kot sprevrnjene stoične apatije že vnaprej pristajamo na neobvladljivo, parazitsko, brezciljno življenje s fizično, duševno in moralno lenobo. Takšna togost je že v 19. stoletju znana kot oblomovščina, ki je značilna za odpisane razrede in sloje, lumpenproletariat, klošarstvo itd. Nasprotno pa etika dopuščanja vsega, kar se nam nenadoma odpre kot vse bogastvo sveta, kaj lahko pripelje v duhovno odtujenost. Oboje je v skrajni posledici nevzdržno vegetiranje v videzu. Po eni strani niti apeliranje na bogate, da naj pomagajo revnim niti apeliranje na revne, naj se ravnajo po zgledih stvaritev bogatih, ne daje ustreznih rezultatov. Ločnica med srečnimi in nesrečnimi poteka kot ločnica med duhovno bogatimi in duhovno revnimi. Prav duševno zaprti so neznosno brezbrižni in brezobzirni. Ne drži pa to za premoženjski cenzus oz. materialno stanje Morda je izhod iz te dileme Rifkinov predlog za prihodnost skromno, nestorilnostno in duhovno bogato življenje s proizvodnjo po meri lastnih potreb.  

Dalajlama (1999) prizna srečo kot cilj življenja. Zanjo smo odgovorni sami, ker je bolj odvisna od stanja duha (npr. alfa, beta, theta) kot od zunanjih okoliščin. Dosegljiva je s sistematičnim urjenjem srca in uma, kakor tudi s spreminjanjem pogledov na situacije. V Umetnosti sreče pri delu (2005; 232) piše, da mu analitična meditacija pomaga poglobiti vero v načela nenasilja, sočutja, odpuščanja zlasti komunističnim Kitajcem. Obstajajo vzajemni vplivi med Dalajlamovo predanostjo duhovnim vrednotam, vsakdanjo duhovno vadbo in njenim vplivom na njegov način razmišljanja in odnos do življenja. Vse to pa vpliva na njegovo politično delo in tibetansko ljudstvo. Njegovo politično delo pa spet vpliva na duhovno vadbo.  Te pentlje so odličen primer za deutero learning. Tudi naše vrednote še bolj pa počutje vpliva na delovno storilnost. 

Začeli smo s srečnimi starši, ki ustvarjajo srečno družino. Družina je psihosocialna panaceja pretoka ali zadrževanja različnih vrst kapitala. Ne nazadnje gre za vprašanje, koliko kdo ima na čustvenem račun. Kaj, kako in zakaj kdo skrbi, da ni na ničelni vsoti. Investirati9 vase in v druge za svoj in skupni dobiček. Bralec naj sam izbere, ali mu je ljubša Aristotelova teorija, da je srečo možno vaditi – uriti kot vsako drugo vrlino, ali pa sodobnejša teorijo, da je treba razvijati mrežne odnose. Čim bolj so razviti, tem verjetneje je, da bodo naše potrebe zadovoljene. K srečnemu vzdušju pomaga že pošiljanje osrečujočih misli podobno ko k ljubečemu vzdušju ljubečih misli.     

Opombe

1 – Hierarhija motivov, po Maslowu (Maslow, 1982), od fizioloških potreb do samoaktualiza-cije velja tudi za vse udeležence edukacije. Njihova vsebina in načini zadovoljevanja so pri različnih posameznikih in njihovih vlogah različni.

2 – Asertivno komunikacijo rabimo za  preprečevanje  konfliktov in agresivnega vedenja. Asertivnosti se ne doseže le tako, da otroke spoštujemo, sprejemamo takšne, kot so in jim zaupamo, ampak tudi tako, da stojimo za svojimi stališči. Asertivnost je pogoj tudi za model zmagam – zmagaš (win – win), ki ga opisuje Bluesteinova  (Bluestein, 1997) in je nasprotje prejšnjemu modelu zmagam – izgubiš. Oba se kažeta v odnosu do sebe, drugih in do stvari. Berne (1990) model zmagam – izgubiš utemeljuje v starogrških mitih. Meni, da model zmagovalca (winer) in poraženca (loser) prevzamemo od staršev, ker ponavljamo in zastopamo tisto, kakor so nam govorili. Med zmagovalcem in poražencem obstaja tudi tretja različica, ki ohranja nespremenjeno stanje. Zmagovalec je tisti, ki naredi stvari do konca, poraženec pa dela napako v atribuciji (Muskov izraz), ker neuspeh pripisuje svojim nesposobnostim namesto trenutnim ali nesrečnim okoliščinam.    

3 – Gr. makarios in lat. beatus pomeni biti srečen; chairein pa pomeni veseliti se, uživati. 

4 – Več o tem glej knjigo Vene & Grubiša (2005).

5 – Seveda je dinamični notranji mir boljši kot zunanje premirje. Mir se povezuje z notranjo in zunanjo varnostjo (security), gotovostjo in  svobodo. 

6 – Par, ki se nenehno zapleta v prestižne boje, naj bi sprejel zakrament milosti, s katerim se začne odrešenjski proces. Šele tedaj je krivda srečna (lat. felix culpa), ker je vredna imeti takšnega odrešenika. Šele ko spoznamo za potrebo po neodnehljivosti žrtve in krivdenjem sebe ali drugega potrebo po neustavljivem hrepenenju po odrešitvi, smo ozdravljeni. 

7 – Nostalgija izhaja iz grškega izraza nostos – vrnitev domov. Starejši državljani so pogosto obremenjeni s tem občutkom kot žalovanjem za srečnim obdobjem, ki ga ni več. Vendar poznamo v nlp kar nekaj vaj, ki popravljajo sedanje stanje – npr. time line therapy, compeling future.  

8 – V Adhinavagupti je zapisano: »Kar imenujemo blaženost ni nič drugega kot polno razsvetljenje naše lastne biti. Spremlja ga oblika spoznanja, ki preveva našo lastno naravo, naše sebstvo (naše edino avtentično bistvo).«

9 –  V psihologiji obstaja poseben izraz za investicijo mentalne in emocionalne energije v objekt – osebo ali idejo kateksis (gr. katechein – držati, imeti). To je po moje začetek vpliva in vzgoje. Genij ve, kdaj naj misli racionalno in kdaj intuitivno, ne vemo pa, ali  večina staršev to ve.

Literatura 

- Bokan, R. (2004). Od čustvene inteligence do modrosti srca. Ljubljana, Zavod za izobraževanje. 
-  Bruckner P. (2004). Nenehna vzhičenost. Esej o prisilni sreči. Ljubljana, Študentska založba.
- Dalajlama & Cutler, H. (1999). Umetnost sreče. Tržič, Učila Internacional. 
- Dalajlama & Cutler, H., C. (2005). Umetnost sreče pri delu. Priročnik za srečo v poklicu in karieri. Tržič, Učila Internacional.
- Dragoš, S. (et al., 2005). Krepitev moči. Ljubljana, Fakulteta za socialno delo.
- Dowrick, S. (2006). Chosing happiness. Short answers to big questions. London, Rider.
- Dyer, S. (1998). Verjemite in videli boste. Kranj, Ganeš.
- Fonseca, I. (2006). Pokoplji me pokončno. Romi in njihovo potovanje. Ljubljana, Sanje.
- Glasser, W. (1994). Dobra šola – vodenje  učencev brez prisile. Radovljica, Regionalni 
izobraževalni center. 
- Gossen, D. & Anderson, J. (1996). Ustvarimo razmere za dobro šolo! Radovljica: Regionalni izobraževalni center.
- Jeffers, S. (1999). Pogum odpira vsa vrata.  Kranj, Ganeš.
- Jeršek, M. (2000). Eliksir. Priročnik samozdravljenja. Ljubljana, Debora.
- Lubich, Ch. (2002). Vsak trenutek je dar. Razmišljanja, kako je živeti v sedanjosti. Ljubljana, Novi svet. 
- Klein, S. (2003). Formula za srečo ali kako nastanejo dobri občutki. Ljubljana, Orbis.
- Kojc, M. (2001). Pot k sreči. Ljubljana, Vale Novak.   
- Marden, O. S. (2005). Železna volja (an iron will). Šmarješke Toplice, Stella.
- Moore, Th. (1998). Nega duše. Vodnik v globine in svetost vsakdanjega življenja. Nova Gorica, Eno.  
- Pamuk, O. (2006). Sneg.  Ljubljana, Sanje.
- Rowland, M., D. (2000). Popolna sreča. Naj bo vaše življenje resnično izpolnjeno. Ljubljana, DZS.
- Ruiz, M. (2005). Štirje dogovori: tolteške modrosti: praktični vodnik na poti k osebni svobodi. Ljubljana.  
- Scott, C., C. (2000). Zlata pravila za srečno življenje. Tržič, Učila.
- Tolle, E. (2005). Živeti v sedanjem trenutku: temeljni nauki iz knjige 'Zdaj'! v praksi. Kranj, Ganeš.
- Tracy, B. (2000). Vrhunsko vodenje. Ključ za uspešno in učinkovito vodenje v 21. stoletje. Ljubljana, Konsulting.
- Trkovnik, M. (2003). V vrtincu med zemljo in kozmosom. Ljubljana, Kristina svetovanje.
- Vene, B. & Grubiša, N. (2005). Karizma, samozavest in osebna moč 1. Ljubljana, Inisa.
- Ziglar, Z. (2005). Ostati pozitiven v negativnem svetu. Vsakodnevno upanje za vsakodnevne tegobe. Varaždin, Katarina Zrinski.
- Zohar, D. & Marshall, I. (2006). Duhovni kapital. Ljubljana, Tozd.