Dr. Bogomir Novak

Kako posameznik soustvarja socialno realnost?  

Povzetek

V tem prispevku nas zanimajo mehanizmi spreminjanja socialne realnosti, ker vemo, da je socialno vključevanje – inkluzija ali izključevanje najbolj občutljivo socialno vprašanje. Pojem socialne realnosti je filozofski in socialnopsihološki. Ne gre le za vprašanje, kaj je realnost, ampak tudi za vprašanje, kako jo ustvarjamo – konstruiramo. Ker človek ni stvar, ampak je skoraj stvar, to pomeni, da lahko postane predmet želenja, mišljenja, delovanja. Vendar pa ne gre za katerokoli realnost, ampak za socialnopsihološko, ker najbolj v njej živimo. Razumemo jo lahko načelno ali naključno. Ljudje se rodimo v že obstoječo družinsko socialno realnost (po Sartru smo vrženi vanjo), jo soustvarjamo in smo ustvarjeni. Na razlikovanje med osnovno in osrednjo socialno realnostjo navezujemo vprašanje odnosa med ideologijo in znanostjo. O socialni realnosti več verjamemo kot vemo. Na koncu na osnovi vtisov o dveh Eastwoodovih filmih pokažemo, da je realnost z objektivnega vidika še odprto, s subjektivnega pa določeno vprašanje.

Ključne besede: osrednja socialna realnost, dejanje, ideologija, verovanje. 

Uvod

Že za Bacona in ne šele za Marxa je bilo najpomembneje, kako človek deluje, in ne toliko, kako naj bi deloval. V knjigi Temelji socialnega vplivanja Bečaj (2000) razpravlja, kako posameznik vpliva.  Stvarnost predpostavlja stvarnika, medtem ko dejanskost predpostavlja dej, dejanje (nem. Handlung, ang. action). 

Pri opredeljevanju socialne realnosti nas zanimajo značilnosti osnovne in osrednje socialne realnosti z vidika spoznavanja identitete posameznika, njegove samopodobe in iskanja smisla življenja in delovanja obenem pa tudi razumevanja njegovega vedenja in vloge v skupinskih in medskupinskih odnosih. Osnova vsega je, da usklajujemo svoja prepričanja glede ravnanj za skupne cilje s prepričanji drugih. Osrednjega pomena  je posameznikova samoohranitev in samoorganizacija. Psihološka funkcija usklajevanja doživljanja omogoča občutek medsebojne povezanosti in pomaga zmanjšati anksioznost in osamljenost. 

Berger in Lukmann (1988) trdita, da socialna realnost obstaja (tudi) neodvisno od nas. Res je, da je po tem objektivna, res je tudi, da se realnost vsakdana prikazuje kot intersubjektivnost. Ni pa res, da je ne moremo ustvarjalno sooblikovati z drugimi. 

Socialno realnost smo umestili med znanstveno raziskovanje, ki predpostavlja znanstveno pismenost in ideologijo, ki vključuje (sprevrnjeno) vrednostno konotacijo. Skratka – o realnosti nekaj vemo, nekaj pa verjamemo. Slabo pa je, če smo nevedni in zgolj neverni.    

Filozofi so se trudili, da bi realnost opredelili z eno samo bitjo. Metafiziki kot ontoteologi so jo poimenovali z različnimi imeni. Formalna logika je izumila orodja enoznačnosti v formalnologičnih zakonih identitete, zakona neprotislovnosti in zakona izključene tretje možnosti, kjer sta dani samo dve. Zakona neprotislovnosti t. i. izključenega protislovja ne moremo odpraviti (nem. aufheben) s pomočjo formalne, skeptične ali mehanične negacije. Za Aristotela je bil to očitno najmočnejši princip, ki se ne utemeljuje, ampak se z njim utemeljuje vse drugo. Nima le logičnega pomena, ampak tudi ontološkega, spoznavnoteoretskega in psihološkega. S pomočjo dialektične negacije ga lahko na videz odpravimo le tedaj, kadar se izkaže formalnologično absolutiziran, tako da ne dopušča različnih odnosov v različnem času. 

Zakon  neprotislovnosti  lahko definiramo  takole: »Dva  stavka izražata isto dejstvo1, če iz resničnosti ali napačnosti vsakega od obeh sklepamo na resničnost ali napačnost drugega samo na  osnovi logičnih zakonov in pomenskih pravil jezika.« Na socialnem področju to pomeni izrek »kdor ni z nami, je proti nam«. Gre za hudiča ali ljubega Boga, kakor je to opisal v svoji drami tudi Sartre. Pravzaprav ne gre za 'isto dejstvo', ampak za isti rod oz. bistvo. Tretja možnost je vključena, dokler gre za variacije istega bistva kot npr. darove sv. Duha, ko pa gre za preskok v drugi rod iz dobrega v zlo, je to neuspešen eksperiment služenja dvema gospodarjema. Delibarativna demokracija (dogovor Busha z Bairom) posluževanja vojaških sredstev za militaristične cilje vojne v Iraku, je disfunkcionalna.     

Na splošno ugotavljamo, da  socialna senzibilnost s starostjo otrok in odraslih narašča (Piaget in drugi raziskovalci). To pomeni, da to velja tudi za empatijo. Pomembno je, da ljudje razvijajo višjo raven perspektiv. To pomeni, da so te tem večje, čim bolj so spretni prehajanja iz enega zaznavnega položaja v drugega. Nlp govori tudi o prehajanju ene vrste predstav v drugo npr. v tehniki slikovne zloženke (šššc).  
 
1.	Ali smo bolj odvisni od osnovne ali od osrednje socialne realnosti?

Obstajajo različni sistemi socialne realnosti, ki so zaključene v sebi in se dvigajo nad njo po področjih dejavnosti vključno z religijo, ki vsebuje vseobsežno realnost. Naše odnose določajo pragmatični odnosi in družben položaj. Posameznik koz multifunkcionalno bitje živi v svetu več vrst realnosti. Glavno vprašanje je, kako subjektivni pomeni postanejo objektivna realnost. Postanejo po načinih oz. mehanizmih konstituiranja. Bergman in Lukmann pišeta o tipiziranih shemah, po katerih spoznamo ponašanja posameznikov (čeprav so to lahko tudi samo predsodki in stereotipi). Biološka odprtost postane relativna socialna zaprtost. Norme že ustvarjenega družbenega reda sprejemamo za svoje. Determinirajo nas pretekla dejanja, navada, ki nastane s ponavljanjem (nem. Wiederholungszwang) in vzorec. Legitimacije, ki je simbolni red druge vrste, ni brez jezika. Izkustvo se sedimentira s ponavljanjem. Socialna realnost nastane z mehanizmi objektivizacije v produktih dela, institucionalizacije in legitimacije. 

Da bi pojasnili, zakaj posamezniki rabijo konsenz, si oglejmo nadaljnje lastnosti osrednje socialne realnosti. Osrednjo socialno realnost oblikujejo sebstva kot medij, v katerem lahko ohranjajo svojo avtopoezo.2 Njeni pojavi so vrednostna razlikovanja, ki se vežejo na samopodobo, socialno identiteto ali smisel življenja, njena dinamika pa je razpeta med kontradiktorni težnji zagotavljanja občutka realnosti in relevantnosti teh vrednostnih razlikovanj in usklajenostmi z vrednotami in prepričanji drugih. Sestavljajo jo različna simbolno posredovana vrednostna razlikovanja (Černigoj, 2002), ki veljajo tako za identiteto in samopodobo posameznika kot tudi  skupine. Pri osrednji realnosti veljavnost naših prepričanj ni odvisna od tega, ali drugi verjamejo vanje. Lahko imamo prepričanje, da je smisel življenja imeti veliko denarja in zato ne potrebujemo soglasja drugih ljudi. Vendar je samo na prvi pogled videti tako, da se človek lahko ravna le po osrednji realnosti brez osnovne. Njegova življenjska sila (gr. thymos, lat. vis vitalis) ne deluje brez podpore. Vsak človek ima potrebo po potrditvi oz. po sprejemanju s strani drugih. To mu to zagotavlja notranjo psihično stabilnost, ohranjanje stabilnosti njegove organizacije, koherentnost jaza, ki varuje človeka pred izbruhom zatrtih, nesprejemljivih impulzov jazstva. Že Upanišade to  postavko polja neskončnih možnosti povezav (tat wam asi – jaz sem ti) pojasnjujejo s sebstvom.  

Osnovna socialna realnost je za človeka nujna, ker je njegova biološka, instinktivna vedenjska oprema nezadostna. Zato potrebuje socialno okolje, ki mu nadomešča prejšnjo genetsko zasnovano in posredovano vedenjsko regulacijo (Bečaj, 2002). Človek torej potrebuje eksplicitne ali implicitne potrditve s strani drugih. Vendar če bi te potrditve dobival tudi za socialno nesprejemljiva vedenja in prepričanja, ne bi bilo več vrednostnih razlikovanj med dobrim in slabim in nesprejemljivi impulzi jazstva bi prišli na dan. Okolje bi postalo nestrukturirano in nepredvidljivo, v katerem posamezniki ne bi mogli preživeti. 

Osrednjo realnost pa sestavljajo naslednji tipi vrednostnih razlikovanj: samopodoba (kakšen sem), identiteta (kdo sem) in ideje smisla (zakaj sem) (Černigoj, 2002). Samopodoba je po Kobalovi (Kobal, 2000) organizirana celota lastnosti, potez, občutij, podob, stališč, sposobnosti in drugih psihičnih vsebin, ki jih posameznik pripisuje sebi. Naša samopodoba razkriva, kako vrednotimo in razumemo  sebe kot ustvarjalno in neodvisno ali od okolice odvisno bitje. Na podlagi svoje samopodobe posameznik ustvari prepričanje, kako ga bodo vrednotili drugi z vidika njegovih telesnih in osebnostnih lastnosti in s v skladu s tem tudi vede. Samopodoba služi vzdrževanju vrednostnih razlikovanj. Razlikujemo med posamezniki z visoko in posamezniki z nizko samopodobo. Če ima nekdo visoko akademsko samopodobo, bo iskal situacije, v katerih bo ta njegova samopodoba prišla do izraza in mu bo občudovanje drugih ljudi služilo tudi za razreševanje intrapsihičnega konflikta, saj mu bo odleglo, ko se bo spomnil občudovanja drugih. Prav tako nizka samopodoba služi regulaciji psihičnih stanj, saj se posameznik z nizko akademsko samopodobo to trudi izboljšati npr. s tem, da obiskuje dopolnilne tečaje pouka. Če v družbi ne bi bila več pomembna izobrazba, potem njegovo vrednostno razlikovanje ne bi bilo več utemeljeno in bi posameznik izgubil smisel. Norme in vrednote, ki vplivajo na samopodobo, pa niso zgolj utemeljene s tem, kaj je dobro, pravilno, lepo in kaj ne, temveč tudi s tem, kaj mora biti, da bi tako morali doživljati tudi drugi ljudje. Zato so vrednostna razlikovanja pojavi socialne realnosti (Černigoj, 2002).

Černigoj (2002) kontinuiran proces razreševanja omenjenega intrapsihičnega konflikta z ustvarjanjem predstav, ki povzročajo  nove konflikte, ki se potem razrešujejo na enak način, imenuje sebstvo. Trdi, da je tako opredeljeno sebstvo avtopoetski proces, saj ustvarja pogoje za svoje lastno nadaljevanje. Zato je tudi avtonomno, tako v odnosu do biološkega organizma, v katerem obstaja, kot tudi v odnosu do socialnega okolja. Tako razumljeno sebstvo je vezni člen med človekom kot biološkim organizmom in socialnim okoljem ter predstavlja razrešitev problema odnosa med posameznikom in socialnim okoljem. 

Temeljni konstrukt vzdrževanja osnovne in osrednje socialne realnosti je jezik. To je sistem simbolnih opisov stvari, pojavov in odnosov, ki omogoča komunikacijo (Černigoj, 2002). Konstrukcionizem razume jezik kot skladišče vedenja, konstrukcijo sveta, ki določa mišljenje in funkcioniranje ljudi. Jezik je sestavljen iz označenca, ki je poljuben (npr. predmet, neki stol), in označevalca – besede, glasu, ki mu pripada. Tako označenec kot označevalec sta konstrukta, kar pomeni, da smo njun odnos določili sami. Povezava med označencem in označevalcem je dogovorjena, kar pomeni, da je odvisna od tega, koliko drugi ljudje verjamejo vanjo. Če bi nehali verjeti, da prijateljstvo pomeni vzajemno čustvo naklonjenosti dveh ljudi, potem bi ta beseda izgubila svoj pomen. Kadar sogovornika vsak po svoje razumeta besedne pomene, ne najdeta skupnega jezika in ne soglasja, ker govorita drug mimo drugega.

Socialno realnost ustvarja šele dialog, ki privede do skupnih stališč in akcij. V to realnost sodijo socialnopsihološki  pojavi, kot so socialne norme in konformno obnašanje. Določeno stanje razumemo kot realno, če vanj verjamemo in smo obenem prepričani, da vanj  verjamejo tudi drugi ljudje. Da bi lahko preverili podobnost in veljavnost naših prepričanj s prepričanji referenčne skupine, moramo biti najprej sami prepričani, nato pa izbrati referenčno skupino za preverjanje. Socialne realnosti tedaj ni brez dogovora o tem, kaj je tisto, kar nas povezuje v mnogoterosti socialnih vplivov. 
Nastajanje osebne identitete je sprva tesno povezana s konceptom jaza. V času otroštva pa se razvije medskupinska identiteta, ko otroci začenjajo doumevati ljudi ne samo glede na telesne in osebnostne lastnosti, temveč začnejo nanje gledati kot na pripadnike različnih socialnih kategorij (npr. Slovence, bogate). V adolescenci in  v življenju odraslih pa postaja pomembna t. i. znotrajskupinska identiteta, ko začnejo posamezniki doživljati sebe glede na funkcijo, ki jo opravljajo (npr. zdravnike, matere). Obema vrstama identitet je skupno to, da zagotavljata občutke varnosti ne glede na osebnostne in telesne značilnosti, temveč glede na socialni položaj (Černigoj, 2002). 

Medskupinsko identiteto sta obravnavali teorija socialne identitete in teorija samokategorizacije. Obe teoriji skušata nasilno dihotomizirati človeka kot člana skupine od človeka kot posameznika. Predpostavljata, da se človek drugače obnaša takrat, ko deluje kot član skupine, kot takrat, ko deluje kot posameznik. Intenziteta splošno sprejete socialne identitete naj bi vodila k razosebljenju  percepcije samega sebe in s tem k oblikovanju skupinskega vedenja. Morda pa nasilna dihotomizacija ni upravičena. Medskupinska identiteta ustvarja razlike med posamezniki kot pripadnike različnih socialnih kategorij – npr. različnih narodnostnih ali verskih skupin tedaj med nami in njimi. Znotrajskupinska identiteta označuje razlike med višjimi in nižjimi posamezniki z različnimi socialnimi statusi  znotraj hierarhične ureditve te skupine. potem ideje smisla ustvarjajo razlikovanje med tem, kar je, in tem, kar bi moralo biti.

Pomen osrednje socialne socialne realnosti je, da ohranja občutek osebne pomembnosti in s tem integritete jazstva (nem. Ichheit) prek vrednostnih razlikovanj znotraj posameznika, med skupinami in znotraj skupine. Znotraj  posameznika je identiteta pomembna pri njegovi nizki ali visoki samopodobi, ta pa ustvarja razlikovanje med njegovimi dobrimi in slabimi stranmi oz. lastnostmi. 

Tako na ravni človeka kot posameznika kot na ravni človeka kot člana skupine se namreč pojavlja potreba po pozitivnem vrednotenju sebe s strani drugih in sicer v prvem primeru kot pozitivno samospoštovanje in v drugem kot težnja po pozitivni identiteti. Pojavi se močna tendenca razlikovanja med svojo in drugo skupino. 

Delitve dela slonijo na spoznanju, da je doseganje ciljev učinkovitejše, če si razdelimo delo tako, da vsak opravi samo en del. Sčasoma so se posamezniki za določene tipe nalog specializirali. Drug od drugega pričakujemo opravljanje določenih nalog, nekatere od njih so se tudi institucionalizirale. Socialne vloge so tako postale del socialne realnosti. Socialni statusi so povezani s posameznikovo učinkovitostjo doseganja ciljev – skupinsko lokomocijo. 

Odnos med elito in marginalci se da pojasniti z mehanizmi socialnega vplivanja. Tisti, ki imajo večje sposobnosti učinkoviteje dosegati cilje in prepričanje, da jim je uspeh zagotovljen, se povzpnejo višje v družbeni hierarhiji in postanejo vodje. Ohranjanje na status vezanega vrednostnega razlikovanja pa je motivirano tako s strani tistih z višjim položajem v skupinski hierarhiji kot s strani tistih z nižjim položajem. Za prve je ohranjanje razlikovanja samoumevno, saj jih ostali člani spoštujejo, upoštevajo in jim s pozitivnimi odzivi ustvarjajo pozitivno identiteto. Tisti z nižjim statusnim položajem pa so motivirani za ohranjanje vrednostnega razlikovanja zato, ker jim tisti z višjim položajem – vodje - posredujejo ideje o obetavni prihodnosti, v kateri bodo lahko uresničili svoje cilje. Tako za tiste z višjim kot tiste z nižjim položajem je namreč pomembno biti sprejet in imeti cilj, le da prvi to zagotavljajo drugim, zato drugi ne čutijo potrebe po spreminjanju svojega položaja.
 
Ideje smisla se navezujejo na osmišljanje življenja in delovanja. Predstavljajo razrešitev intrapsihičnega konflikta med socialno sprejetimi in nesprejetimi impulzi jastva s projekcijo sebe v prihodnost (Černigoj, 2002). Pri tem je pomembno, da pri postavljanju in doseganju ciljev presežemo egocentrične motive, ki nas pogosto motivirajo za doseganje ciljev. Vprašanje, zakaj nekaj počnemo, mora biti utemeljeno v zavzemanju za splošno dobrobit širše družbe in v skladu z njenimi vrednotami. Pri doseganju ciljev namreč ne smemo biti usmerjeni samo na izboljšanje svojega relativnega položaja v odnosu do širšega socialnega okolja, kajti to bi pomenilo, da človek stremi k doseganju individualnih ciljev, le za lastno korist, kar pa ljudi oddaljuje drug od drugega, ne združuje. 

Da bi posameznik lahko preživel v okolju, nujno rabi druge ljudi, ki mu zagotavljajo potrebno strukturiranost okolja s svojo socialno realnostjo, katere del postane sam. Samopodoba ter znotraj- in medskupinska identiteta kot posameznikov način vključitve v socialno realnost mu pomagajo, da se integrira v okolje in deluje v njem. Sčasoma posameznik razvije ideje smisla, ki mu omogočajo presegati egocentrične interese in mu prinašajo občutek izpolnjenosti življenja.  

Polnost in relacijskost besede sta tako kot ideja smisla in situacijskost smisla. Vprašanje, v koliki meri je posameznik sposoben uravnoteženega ravnanja je vprašanje, v koliki meri je sposoben vzdrževati in razvijati interakcijsko komunikacijo.

Poskusi nasilnega pospeševanja ali bližnjic v raziskovanju ne rodijo sadov. Kdor nima časa, da bi opravil zadevo kot je treba, ima čas za popravke. To se mi je že velikokrat pokazalo. Ker je oče preveč poudarjal znanje, v življenju do nedavna nisem verjel v kaj drugega kot v to. Uresničevalci sanj si naj vzamejo čas za določitev vrednot, da povežejo vizijo uspeha z vsem, v kar globoko verjamejo. Iz besed v nekaj minutah oblikujemo načela, ki nas vodijo v življenju. O0številčimo načela po pomembnosti. Naše temeljne vrednote so povzetek naukov, ki smo se jih naučili iz dosedanjih izkušenj. Prihodnost vsebuje našo vero v to, kar smo dosegli. Samo sedaj se odločamo in če se nismo prav, sledi naslednji trenutek, ki ponuja nove priložnosti. Kolikor trenutkov imamo, toliko odločitev. 

Obe realnosti se nanašata na odnos jaz – sebstvo in jaz in okolje. Nenehno se učimo ohranjati ravnotežje med osnovno in osrednjo socialno realnostjo, med tisto, ki je od okolja odvisna, in svojo notranjo socialno realnostjo. Tako se učimo ravnati tako po ideji smisla in situacijskem smislu, biti inovativen in relevanten kakor tudi biti prilagojen oz. usklajen s prepričanji in verovanji drugih. Prav tako se učimo vzdrževati svojo lastno identiteto, identiteto v skupini in med skupinami. Po odnosih do obeh realnosti razlikujemo različne tipe osebnosti. Ekstraverti skušajo premagati odvisnost od zunanjega sveta, introverti pa odvisnost od notranjega sveta. V NLP govorimo o metaprogramu jaz in drugi.   

Začetek vsake (ekološke) etike je klic k samoodpovedi, samoomejevanju in varčnosti zaradi socialne realnosti. Zlasti razviti del sveta pa je preveč razsipen. Obstaja sicer več realno- ali idealno utopičnih predstav blaginje človeštva. Ena izmed teh sloni na poenotenju planetarne singenetske zavesti, da smo vsi en rod. Vprašanje je, katero socialno realnost bi želeli spremeniti in katero ohraniti. Od te težnje so odvisne postavke realnega upanja, realne politike (nem. Realpolitik) in realna utopija.      

2.	Odnos med ideologijo in znanostjo

Ta tema je precej široka, ker je definicij ideologij in znanosti veliko. Izvirno se ta odnos prične platonsko z idejo ali podobo. Paideja je za Grke obenem vzgoja in izobrazba, v ideji pa je vzor vsega empiričnega znanja. Starim Grkom je tudi jasno, da je v tem, v čemer korenini spomin, tudi anticipacija, ker se stvari ponavljajo. To je povedal Hegel z znamenitim 'bistvo je bivše' (nem. Wesen ist, was gewesen ist). Prihodnost je vključena v preteklosti in prihodnost se sproti sprevrača v preteklost. Revolucionarna ideja 'radikalno drugega' se je v polpreteklem  že večkrat blamirala.  

Zato si oglejmo, kako si Baudrillard (1996) predstavlja podobo. Pozna štiri zaporedne stopnje podobe: 1. podoba je  odsev realnost, 2. podoba spreminja realnost, 3. prikriva odsotnost realnosti in 4. je brez povezave z realnostjo. Nekatere podobe so povezane z zunanjo realnostjo, vse pa so povezane z notranjo realnostjo.  Podobe (fr. in angl. images) ne morejo zgladiti nasprotij podobno kot besede ne morejo nadomestiti reči. Zaradi terorizma so se zahodne velesile vrnile od simbolnega k fizičnemu nasilju. Situacionizem je v 50. in 60. let 20. stoletja temeljil na ideji dejanja. Novo tv realnost je imenoval hiperrealnost. Ta ni ne resnična in ne lažna. Fotografija je naš eksorcizem – izganjanje hudiča. Primitivne družbe so imele svoje maske, meščanska družba pa svoja ogledala (mirrors),  mi pa imamo po Baudrillardu svoje podobe. To stališče je Baudrillard3 zastopal še preden so izumili digitalne fotoaparate na mobitelih. Ljudje so se spremenili v kiborge-fotografe. Razvoj te tehnike naj bi razkril nedoumljivo. Predmeti naj bi samim od sebe spregovorili. Skrivnost fotografije je, da vse delo opravi sam predmet.

Nekateri trdijo, da je realnost odvisna od stanja naše zavesti. To pomeni, da na višjem stanju zavesti zaznavamo drugačno realnost kot na nižji. Znana je modrost, po kateri je spodaj tako, kakor je zgoraj in je znotraj, tako kakor je zunaj. Zato sta motiv doseganja in družba storilnosti (nem. Leistungsgesellschaft) korelativna. Popperjevi trije svetovi pa niso neodvisni drug od drugega. kljub komunikacijski povezanosti pa razlike med njimi ostajajo in so nezvedljive ena na drugo.   

Izhajam iz teze, da se zunanja ideologija zgodi šele kot notranja ideologija in da se ta izraz najbolj skrije pri kazanju na druge (nič ne moremo, odvisni smo od državne birokracije, itd.). odnos med odvisnostjo ustanove od državne politike in opiranjem ustanove na lastne sile delno pojasnjuje odnos med zunanjo in notranjo ideologijo. Ideologija je v najširšem pozitivnem smislu prisotna v funkcijah vrednostnih sistemov, subjektivnih prepričanjih in najstvih (nem. Sollen),  v ožjem pa je obramba parcialnih interesov v prestižnih bojih. 

Ideologija je lahko pozitivna ali negativna. V negativnem smislu nastaja in se ohranja z naslednjimi mehanizmi: ozke lojalnosti in mentalitete, enoumja in drugih oblik enostranskega, absolutiziranega mišljenja, strahu, sovražne drže nasproti drugim, nepredelanih spominov, kolektivizma in množičnih gibanj, vzhodnega ali zahodnega fundamentalizma, desnega in levega ekstremizma (Hobsbawm), polarizacije namesto pluralizacij, itd.. Ideologije ne nastajajo le zunaj strok v politiki, ki jim jo vsiljuje kot nekaj vnanjega in tujega, ampak tudi znotraj znanstvenih strok iz njihovih pretenzij. Absolutizacija pričakovane enoznačnosti v prestižnih bojih je sprožilec negativne ideologije v smislu posploševanja, podtikanja, čustveno obarvanega mišljenja z emfatičnimi izrazi, primerjavami iz vsakdanjega življenja, metaforami, speljevanjem opredeljenega problema na stranski tir, postavljanja kratkoročnih interesov pred dolgoročne ter zvračanje krivde na osebe, ustanove in sistem. Stroke kot znanstvena področja niso imune niti pred zunanjimi niti pred notranjimi ideologijami, ker  niso  brez interesa. Odprto hermenevtično vprašanje, na katerega običajno ne odgovarjamo, je, v koliki meri se notranja ideologija skriva v postavljanju in postopkih verifikacije in  falsifikacije hipotez. 

Raziskovanje vključuje tudi tveganje z individualno in skupinsko odgovornostjo. Določeno teorijo je mogoče prikazati kot obči dosežek znanosti, kar pa je v današnji nepreglednosti že opravljenih raziskav, ni upravičeno. Treba je razvijati svojo teorijo, se avtorefleksivno zavedati njenih meja in šele s tega vidika kritizirati druge teorije. Običajno velja pravilo, da priznavaš in toleriraš meje drugim, če si jih priznaš sam in obratno, če  jih ne sprejemaš pri sebi, jih tudi  drugim ne. Zato je toliko pobijanja zunanjega sovražnika že na teoretičnem terenu. Imamo veliko porabnikov teorij in zadnje čase tudi veliko razvijalcev, vendar mit o uporabnosti v praksi v skrajni posledici destruira sleherni teoretski napor. 

K. J. Gergen ugotavlja, da so raziskave utemeljene na 'strukturah moči in privilegijev', kar pomeni, da naše védenje ne temelji na znanstvenih dejstvih pač pa na tem, 'kar mi razumemo kot dejstva'. Kot primer navaja raziskave o ženskah, kot prepričljivo v svoji študiji dokazuje E. Martins. Podobno velja za  druga samoumevna' oziroma brez  preverjanja sprejeta dejstva ali odnose o človeku ali družbenih skupinah, ki so plod ideoloških, političnih, verskih, znanstvenih ali vsakdanjih predsodkov. 

Funkcija ideologije je, da prikliče – interpelira individue v subjekte. Subjekti  se celo konstituirajo s pomočjo ideologije. John B. Thompson pripisuje ideologiji 'izključno funkcijo ohranjanja odnosov dominacije »Proučevati ideologijo pomeni proučevati načine, kako pomen(i) služi(jo) vzdrževanju odnosov dominacije« (Thompson, 1984; 130/131). 

Tej funkciji so podrejene vsaj tri naslednje funkcije:
1. legitimiranje odnosov dominacije (racionalizatorska funkcija),
2. prikrivanje takšnih odnosov – prikazovanje drugačnih kot  so sicer
3. reifikacija odnosov dominacije-prikazovanje  le-teh   kot naravnih, večnih (Thompson, 1984; 131). Seveda pa je poenostavljeno ideologijo dihotomizirati na vladajočo in zatirano, čeprav je tudi res, da skušajo zatirani posnemati vladajoče, tako kot žrtve prevzemajo vlogo rabljev.   

Kar so v nlp filtri je v politiki ideologija. Za večino še vedno obstaja samo dominantna ideologija. Realnost eksistence ideologij je v komunikaciji. Ideologija ni samo o nečem, ni monolog, ampak je komunikacija  s  čim večjim številom  ljudi. ME govorita o sprevrnjeni zavesti. Ideologija se skriva v komunikaciji in predstavlja nezavedno komponento sporočil. »Že sama materialna praksa je ideologija«. Ni vsak komunikacijski proces ideologija-pomeni tiste procese  podrejanja, medsebojnega prepoznavanja, sankcioniranja, interpeliranja kot mehanizma angažiranja pomenov  za ohranjanje ali spreminjanje obstoječih odnosov moči.«

Za znanstvenika je raziskovanje ambivalenca med je in ni. »Znanstveni kapital je vrsta simbolnega kapitala, ki temelji na spoznavanju in priznavanju. Kot oblast, ki deluje kot oblika kredita, zahteva zaupanje in verovanje tistih, ki ga prenašajo, ker so mu pripravljeni nakloniti kredit, verovanje« (Bourdieu, 2004; 75). Kot govori Jaspers o filozofski veri, govori Bourdieu o znanstveni veri. Bourdieu je kar dober dobavitelj pojasnil za utemeljitev različnih pričako-vanj v raziskovanju in njenih rezultatih. V polpreteklem obdobju smo veliko govorili o pričakovanih rezultatih. Zaradi pluralnosti ne le zdravih, ampak tudi kritičnih razumov prihaja do trkov – kolizij, ki pa ne pomenijo nujno streznitve od iluzij, ker gledamo skozi svoje filtre. Ti pa vključujejo tudi predsodke in iluzije.  V znanstvenem raziskovanju je bistven boj za preživetja znotraj konkurenčnega boja za prioritete. Tudi o tem je premalo dostopnih informacij, kaj so v tujini že dorekli.  
 
Bourdieu je učenec G. Bachelarda, G. Canguilhema, in J. Vuillema. Bourdieujevo delo Znanost o znanosti je nastalo kot teoretski poskus  analize sedanjega stanja znanosti, zlasti družboslovnih. Bourdieujev pristop je avtorefleksivno sociološki. Danes beležimo prelom v novoveškem razumevanju znanosti kot gibalni sili napredka človeštva. Videti je, da ne obstajajo le dejavniki razvoja znanosti, ampak tudi dejavniki zaviranja in stagnacije. Danes je dogajanje znanosti precej kompleksno. Očitno logika razvoja znanosti ni zgolj racionalna. Raziskovalci se nahajamo pod stalno objektivno prisilo, restrikcijami, ki finančno omejujejo razvoj. Delujemo po praktičnem čutu, ki je podoben umetniškemu. Kot umetnikom tudi znanstvenikom v znanstveni skupnosti zmanjkuje jezikovnega izraza za to, kar hočemo povedati. Znanstvene skupnosti so kulturne skupnosti s skupnim, a specifičnim ciljem. znanstvenikom ne gre le za delovanje, ampak tudi za opazovanje, zato piše Bourdieu o sociološkem očesu.

Bourdieu (2004) piše o znanstvenem kapitalu, ki najbolj narašča tam, kjer ga je že veliko. »Znanstveni kapital je vrsta simbolnega kapitala, ki temelji na spoznavanju in priznavanju. Kot oblast, ki deluje kot oblika kredita, zahteva zaupanje in verovanje tistih, ki ga prenašajo, ker so mu pripravljeni nakloniti kredit, verovanje« (Bourdrieu, 2004; 75). Če je za Jaspersa značilna filozofska vera (Philosophische Glaube), pa je za Bourdieuja značilna znanstvena vera, ki pa je sam tako ne imenuje. Predvsem ga zanima mehanizem povečevanja skupnega znanstvenega znanja. 

Zaradi pluralnosti ne le zdravih, ampak tudi kritičnih razumov prihaja do trkov – kolizij, ki pa ne pomenijo nujno streznitve od iluzij, ker gledamo skozi svoje filtre. Ti pa vključujejo tudi predsodke in iluzije.  Iluzija je za Bourdieuja tudi to, da smo lahko brez iluzij (o absolutnem). Ne govori pa Bourdieu o ideologijah. Znanost se dogaja v polju konkurenčnih bojev za prioritete. Ni mogoče sprejeti teze o relativizmu strokovnih mnenj in stališč in ekvidistance do njih kot da bi šlo le za jezikovno igro (language game).  Po eni strani se že znanstvena praksa utemeljuje kot vzorec za druge oblike prakse in o tem prepriča tudi javnost, po drugi strani pa uspe postati eni skupini znanstvenikov bolj prodorna kot druga in posamezniki v njej laže pridobivajo mesta v science citation index kot posamezniki iz druge skupine na drugem koncu sveta. V polju nasprotujočih sil Bourdieu razlikuje dve skupini raziskovalcev: konservativne, ki jim gre za uveljavljanje in ohranjanje obstoječih standardov in inovativne, ki te standarde spreminjajo. Te ustvarjajo revolucionarno paradigmo znanosti kot je ta proces označil že T. Kuhn. Bourdieu je prepričan, da gre znanosti v nekem smislu za resnico, ki pa ni absolutno veljavna, dokončna in za vse veljavna. V tem smislu se pridružuje poperjanskemu kriteriju falsifikabilnosti. Znotraj obzorja vztrajnosti je veljavno to, kar se tudi v prihodnosti verjetno ne bo dalo ovreči. Dober strokovnjak oz. učenjak mora biti kar precej kompleksno kompetenten – profesionalen. »Dober učenjak je nekdo, ki ima čut za znanstveno igro, ki lahko anticipira kritiko in se vnaprej prilagodi kriterijem, ki opredeljujejo sprejemljive argumente in s tem poganja proces priznavanja in legitimiranja« (Bourdieu, 2004; 132). Na vprašuje, kako znotraj pluralnosti pomenov znanstvenih pojmov strokovnjaki sploh lahko govorijo o isti stvari t. j.  homologno, je odgovor v dialogu po pravilih. V Sloveniji je premalo dialoga o znanosti in znotraj znanosti kot piše tudi B. Rotar v uvodnem zapisu Kdo bo dajal naloge znanosti. Zato 'dialog' pokaže več antiintelektualnih učinkov kot na Zahodu.

Pri poudarjanju konstrukcijske narave znanstvene objektivnosti, ki se dogaja s pomočjo intersubjektivitete, Bourdieu na avtoreflektiran način preinterpretira stališča Bergerja in Luckmanna, ki v delu Družbena konstrukcija  dejanskosti zastopata  tezo,  da si posameznik pridobi zavest tako, da aktivno sodeluje v intersubjektivnem procesu konstrukcije socialnega sveta. Avtorefleksija je metoda, ki se ji pedantni sociolog ne more odpovedati.  Zato piše Bourdieu o 'objektiviranju subjekta objektivacije'. Brez tega ne bi imel meta-uvida v svoje podvojeno delovanje v smislu družbene konstrukcije družbene konstrukcije.  Na osnovi treh objektivacij 1. Pozicije subjekta v globalnem prostoru, 2. Pozicijo v krogu specialistov in 3. Vsega tega, kar je povezano s pripadnostjo skolastičnemu (učenemu) oblikuje Bourdieu interes za dezinteresiranost.  

Bourdieu analizira družbene znanosti, ki so bolj izpostavljene heteronomiji zunanjih pritiskov in teže dosega notranjo avtonomijo, kot naravoslovni. Objekt teh znanosti je skupen vsem članom skupnosti (ne le znanstvene), ki jim zato ni vseeno, kaj strokovnjaki o tem predmetu in s tem o njih menijo. To stanje dobro zaznavamo tisti, ki se ukvarjamo s preučevanjem edukacije. Občutljivost tega predmeta je še posebej vidna pri kritičnem pretresanju tradicij, pri čemer nastane t. im. razcepljeni habitus, »generator vsakršnih protislovij in napetosti« z učinki coincidentiae oppositiorum v razmerju do šolskega sistema. Habitus je razcepljen med etabliranim (gotovim, dogmatičnim) stanjem in kritičnim. V Sloveniji poznamo ta fenomen, ko so se v procesu zadnje kurikularne reforme (1996-99) postavljali uporniki nasproti zagovornikom. Primerov za razcepljeni habitus v znanstvenem raziskovanju je veliko. Bourdieu jih najde v lastni znanstveni produkciji, v tezi o nevtralni znanosti (nem. Wertfreiheit), sociologiji vzgoje, ki ima določujočo vlogo v 'psihoanalizi znanstvenega duha' itd. Bourdieu meni, da socioanaliza teh pojavov vodi k osvobajajoči anamnezi z razumevanjem teh procesov in avtoreflektiranim učenjem iz njih. To vodi k novim načinom in oblikam delovanja znanstvenih skupin. S tem anticipira Bourdieu znanstvene skupnosti kot »učeče organizacije« na osnovi lastnih izkušenj. Boj za resnico družbenega sveta je neskončen. Različne perspektive gledanja se v medsebojnem soočanju posplošujejo in integrirajo. To vodi do skupnega znanja (common knowledge) in do vedno splošnejše resnice, ki jo ustvarjajo znanstveniki na osnovi svojega t. i. praktičnega čuta in tako rekoč božanskim očesom, če se izrazimo s pomočjo metafizike, ki si jo Bourdieu sposodi pri Leibnizu. Tako napori znanstvenikov kljub divergencam stremijo k skupni konvergenci.           

Delno si z Bourdieujevo razlago lahko pomagamo tudi pri razumevanju težav pri nastajanju raziskovalnega znanja pri nas, ker so zaradi majhnosti našega prostora in pomanjkanja socialnega kapitala (beri zaupanja v raziskovanje) večje kot v razvitejših državah. Zanimivo se je vprašati, v koliki meri se znanost avtorefleksivno kaj nauči iz lastnih predhodnih pomanjkljivosti in napak, ali res znanstveni timi funkcionirajo kot učeče se organizacije in v koliki meri se (slovenska) družba pusti poznanstviti. Vprašanje znanstveno oz. razumsko utemeljenega razvoja družbe pa je že novoveško in ne zgolj marksistično ali sodobno družbenoregulativno vprašanje.   

Ideologija je bila po eni strani orožje v razrednem boju; danes pa vemo, da je tudi orožje v nacionalnem, strankarskem, etničnem ali kulturnem boju. Ideologija je tudi podlaga prepričanj po Shilsu, odklonitev znanstvene objektivnosti po Parsonsu in Popperju, simbolna dejavnost po Geertzu, indirektna povezava z odnosom med pravilno in napačno rešitvijo po Aronu. Napoleon je prvi v zgodovini imenoval svoje nasprotnike za ideologe. Za njim so to oznako uporabljali v istem pomenu tudi drugi diktatorji. Ker je ideologija v najširšem smislu proizvodnja idej, spada v jedro samoproizvodnje znanja. To pomeni, da ideologija nima samo negativne, ampak ima tudi pozitivne pomene. Zato smo v polpreteklem obdobju razlikovali med revolucionarno-napredno in reakcionarno ideologijo, medtem ko nam danes razlikovanje manjka. 

Nekateri naravoslovci in družboslovci še čutijo nostalgijo za pozitivistično znanostjo, ki vsako izjavo, ukrep ali (ne)ustanovljeni organ ocenjuje z opozicijama pravilno ali napačno (true or false), ustrezno ali neustrezno. Pogosto so misleci menili, da je stvarnost bipolarna in jo lahko obvladujemo s formalnologičnimi sredstvi in enoznačnimi spoznanji. V formalni logiki je kot najmočnejši princip veljal zakon neprotislovnosti v spoznavni teoriji pa sedež spoznanja v čutih ali v razumu. 

Človeka brez preizkušanja skrajnih meja ne bi bilo. preizkuša jih v logičnem in poetičnem jeziku. Škarič (2005) opozarja na porazno razumevanje govora drugega, ki nastane, kadar ne poslušamo večstransko: imaginativno, logično (koherentno) in anticipacijsko. Če  si ne predstavljamo izgovorjenega kot v filmu, nam besede  ne morejo ničesar povedati. Če deli niso razvrščeni, jih ne moremo povezati v celoto. Če že vnaprej predvidevamo, kaj bo kdo povedal, je entropija najmanjša. Stopnja izpostavljenosti akterja je večja kot ne-akterja. 

3. Virtualna socialna realnost
3.1. O zadnjih dveh Eastwoodovih filmih Pisma z Iwo Jime in Zastave naših očetov

Dva filma ena pripoved v mnogoterih zgodbah, en režiser ena izpoved o dveh vojskah japonski in ameriški. Nekateri smo se rodili v vojni, drugi pa so že v njej umrli, še umirajo in še bodo. To je zgodba o enem otoku in dveh vojskah - o nas in o drugih, o razmesarjenih in krvavih, pretresenih in prestrašenih. Kot voajerji smo sredi mimetičnega dogajanja v simulakru. Tako kot so vojaki neprestano gledani s strani sovražnih vojakov, smo tudi mi neprestano nadzorovani. A življenje je eno samo, čeprav na otoku ni več drugega življenja rastlin, živali. Včasih vojaki in kruhoborci samo mislijo da niso gledani kot včasih gledalci samo mislimo, da se posvečamo le sebi. Eni v vojni molijo, drugi preklinjajo, eni se gibljejo po odprtih prostorih, drugi le še v katakombah. Enim gre za domovino, drugim pa le še za obveznice – poseči globlje v žep.  Eni so ponosni, da se vsaj še lahko branijo, drugi pa izgubljajo ponos v grozotah izmikajočega sveta. Eni le upajo, da jih bodo slavili zanamci, drugi pa ne vedo, če bodo le-ti zvedeli za pravo resnico. Eni osvajajo prostor, drugi le še prgišče lastnega srca. Eni si pišejo, drugi se fotografirajo. Eni prinašajo zastavo s seboj na vrh hriba, drugim plapola v domovini. Zmagovalci in poraženci se najdejo na istem kraju, kjer streljajo in so ustreljeni, pa četudi od  lastne krogle. Oboji vedo, da tega časa ne bo več, ker je prostor z vseh strani že sklenjen, utesnjen. Oboji se želijo vrniti domov, ker se kot Odiseji bojujejo za daljna obzorja.  Pisma je mogoče še brati in slike je mogoče še gledati, vprašanje pa je, ali povedo tistim, ki jih berejo, to, kar bi hoteli in kar je res. Pisma so obledela in slika zastave je brez obrazov. 

V Eastwoodovem filmu Pisma z Iwo Jime smo videli spremembo strategije japonske vojske na Iwo Jimi. Pomembno je vztrajati in verjeti, da jim bo domovina hvaležna in da jih bodo njihove družine imele za heroje. Pomembno je iskati smisel v nesmislu, kljubovati kljub sovražnim silam dokler se da, čeprav ne v smislu akcije za vsako ceno.      

Ali sploh vemo, kaj so vojne, če se že za mir ne zmenimo kaj dosti? Ali vemo, kdo so heroji? So običajni ljudje, ki jih mediji naredijo za heroje in so heroji, ki se v tej vlogi ne vidijo, ker se počutijo kot žrtve. Da žrtve iščejo nove heroje vsaj v domišljiji, je jasno. Realnost trpljenja je eno, miti o žrtvah in njihovih herojih pa drugo. Heroji so že umrli, še preden so našli bolničarja, preživeli pa  brez pozitivne samopodobe tavajo, ker se ne sestavijo več v drobcih spominov. 

Kje le najti vire za novo socialno realnost, če se ne podamo na širna prostranstva? Ne vemo, kaj vse je lahko naš vir, dokler vsaj enega ne uporabimo. Ko sem bil najgloblji in najvišji, ko sem živel najbolj iz sebe, ko sem bil najbolj sam svoj iz vsega srca, iz vse biti, iz vseh vekov, ki so me kdajkoli obšli, očiščen od zmot, predan vsemu najbolj dragocenemu. Da bi se to vsaj še kdaj ponovilo, da bi vsaj trajalo, da ne bi nikoli minilo in bi bilo le kopel voda. Naj me prežema Bog vsak trenutek in vse dni.   Naj prevzame to, kar je bilo po slabega očetu, ko sem zadrževal in kompliciral in naj razlikujem čas, ko postane obča harmonija le stereotipna iluzija in čas, ko postane dejanskost.5 Če si, kar si, je to vsa dejanskost, tedaj je najbolj individualno tudi najbolj obče. 

3.2. Zarota svetohlincev ali samozaslepljevanje družbenih skupin

Pravzaprav gre za oboje. Igro Zarota svetohlincev je sestavil šele Bulgakov, anticiparal pa jo je že Molier v Tartuffu in drugih komedijah npr. Don Juan ali kamniti gost.  Tartuffe je igra samozaslepljevanja in varanja, prava šola za žene in za može. Tartuffe je vrag, ki vodi igro v smeri družinskega poloma. Polomiada je tem večja, čim bolj protagonisti verjamejo, da so na pravi poti. Kdor le poskuša varati v smislu posnemanja spletk Tartuffa, je prevaran. Očitno bi bilo treba agresivno svetohlinstvo in lažno pobožnost razlikovati od prave pobožnosti. Ne le, da se Tartuffe ni odpovedal skušnjavi po tostranskem dobrem, ampak je tudi Orgon je prvi nasedel. Tartuffe, ki se biča  kot ničvrednež navsezadnje dobi vse. Ko oče Orgon ostane brez vodnika izgubi vero. Tartuffe se vedno se sklicuje na višje načelo pa naj bo to Bog ali oblast. Je vnet zagovornik oblasti. Njegova spletka temelji na pretvarjanju. Omenjena igra predvideva prihodnje kolektivne utopije. Moliere demaskira težnjo po absolutni moči nastopajočega junaka. Hudič pride takorekoč od nikoder kot nihče, ki pa hoče biti vse. Moliere ni zapovedal izstopa iz tega videza  - prevare. Družinski člani drvijo v pogubo prav zato, ker Tartuffa ne spregledajo. Brez škode ga pozna avtor vnaprej in gledalec vzvratno za nazaj v procesu deziluzije oz. dezideologizacije. Odprto vprašanje pa ostaja reprivatizacija. Navsezadnje si Tartuffe neupravičeno prilasti hišo kot tuje premoženje. Kot vidimo se stvarnost spreminja v duhu volje do moči. 

Big Brother je postal internacionalni semenj ničevosti. Tudi naključni Slovenci sodelujemo v virtualni socialni realnosti s komercialnim namenom pridobitve čim večje gledanosti za čim večji ničev profitni show Bussiness. Morda je razlika med nami v tem, da se nekateri tega zavedamo, drugi se pa ne. Kapital ne pozna vrednot, lahko se pa kiti z njimi. Že Freud je spoznal zanimivost ida v luči kontrole superega. Ta zanimivost je aktualna tudi v 21. stoletju. Podobno kot se podgane uničujejo med seboj v zaprtem prostoru, omejevanje dobrin in klaustrofobična zaprtost pogojuje frustracije in konflikte tudi med prostovoljci, ki sodelujejo v naključni socialni igri (social game). Navidez je to zanimivo za psihologe, ki naj bi potrdili že znane rezultate o socialni skupini, ki nima ustreznih, da ne rečemo višjih ciljev. ne glede na to, kolikokrat so se višji cilji že blamirali pred dejanskimi razmerami, pa tudi nižji cilji golega preživetja nimajo smisla. Igra na izpadanje najšibkejšega t. j. najbolj osovraženega člena je privlačna le toliko, kolikor gledalci gradijo svoje dobro počutje na osnovi slabega počutja drugih. Ustvarja se vtis, da je interes Orwellovega Velikega Brata obenem interes TV hiše, ki to prenaša in gledalcev. Takšna virtualna resničnost ustvarja vtis, da je ustrezen surogat za pravo socialno resničnost in da ni potrebno o ničemer kritično razmišljati, ker pač tako je. Ali je smisel bivanja le v tem, da vsak lahko kontrolira vsakogar, ker ga gleda in presoja, pri čemer je prvi gledalec, kontrolor in gibalec Veliki brat. To bi bilo še spoznavno zanimivo, če ne bi že Aristotel predstavil samoupravljanje (govorečih) orodij kot iluzijo, če ne bi Fromm ugotavljal anatomije destruktivnosti in če ne bi A. Robbe Grillet napisal romana Videc.   Je ta vdor javnega interesa v privatno sfero prispevek k nekrofiliji? Vprašanje, kaj ostane od osrednje socialne realnosti, če prevladuje temeljna t. j. okoljska, je vprašanje, ali je še možna osebna resnica, če prevladuje sistemska laž.                   

4. Sklep

Ni vseeno, katera načela izpostavljamo kot kriterije presojanja (socialne) realnosti. Videli smo, da socialna realnost nadgrajuje ontološko, logično in pravno opredeljeno realnost. Načela jo skušajo napraviti enoznačno razumljivo. Človek socialno realnost ne le konstruira, ampak tudi modelira. V Zakonu o organizaciji in finansiranju znanstvene raziskovalno-razvojne dejavnosti so našteti naslednji raziskovalni principi: avtonomnost, etičnost, odličnost, učinkovitost, razvidnost, odprtost in kooperativnost. Podobne principe bi lahko našli za učitelja ali kak  drug poklic. V šoli namesto o odličnosti govorijo raje o dobrem učitelju in kakovostnem pouku. 

Ni vseeno, ali sta osrednja in temeljna socialna realnost v konfliktu ali pa sta skladni. Že od antike dalje vemo, da se je včasih bolje odpovedati okolju, če je osebna resnica drugačna. Primeri za to stališče so Sokrat, Jezus in apostoli. Ideja prostovoljnega suženjstva je znana v novem veku, teorija gospodarja in hlapca pa že od Diderota dalje. Veliki brat je sinonim za sistemsko laž pa četudi v virtualni inačici show bussinnessa ali v filmski inačici Dobrega pastirja (Good shepherd). Do nepopačene socialne realnosti ni danes nič laže proti kot v antiki. morda je še teže, ker je sredstev poneumljanja in unoumja v okviru monopolne ideologije več. Mediji se ne zavzemajo za prikazovanje pojavnosti z več zornih kotov, čeprav so že Stari Grki razvijali panoramski pogled. Konzumna kultura človeka ne osvobaja, čeprav mu olajša pot do dobrin.         

Opombe

1 – Pojem dejstva ni enoznačen. Kaj je dejstvo, je odvisno od teorije dejstev. Po teoriji dejavnosti je dejstvo fakt, ki izhaja procesno iz dej(anja).  Beseda 'fakt' izhaja iz latinskega glagola facere – delati. To pomeni, da se dejstva da pojasniti genetično iz njihovega nastanka. V marksizmu je takšna dejanska osnova proizvodnja. Pozitivizem izhaja iz opisovanja empiričnih dejstev. Za Kierkegaarda je vera dejansko utemeljena v enotnosti protislovij. Pri Heideggru tubit dejansko eksistira.     

2 - Avtopoeza znanosti je njena usmerjenost k sebi, ne da bi izgubila povezavo z okoljem. Izraža se z binarnim kodom resnice (npr. imanentno – transcendentno) specifična strukturiranja družbene komunikacije. Redukcija kompleksnosti se nadaljuje na nižjih podsistemih v smislu selekcije. 

3 – Več o tem glej članek: Zajc, M. (2007). Jean Baudrillard (1929-2007). O svetlobi (in temi) virtualnega. Delo, 10. 3. 07, Sobotna priloga, str. 36. 

4 – Socialni kapital kot zaupanje je le eden izmed pogojev socialne realnosti. Če je zaupanja kot socialnega kapitala veliko, je določena skupnost bolj kohezivna in dosega večje učinke in če ga je malo, je ta skupnost atomizirana in nizkosinergična.    

5 – Beseda 'dejanskost' izvira iz starogrškega izraza 'energeia' in latinskega 'actualitas' oz. ex sistere. Delo kot starogrški 'ergon' postane latinski opus, operari, factum facere in actus agere (Heidegger, 1961, II; 412).
 
Literatura

- Aristotel (1985). Metafizika, Zagreb SNL.
- Baudrillard, A. (1996). Transparentnost zla. Esej o ekstremnih fenomenih. Nova revija, 1996/ št. 165-166, str. 185-204.
- Berger, P. L. & Lukmann, Th. (1988). Družbena konstrukcija realnosti. razprava iz sociologije znanja. V Ljubljani, CZ. 
- Beyer, M. (1995). Možganija, Mind Mapping v akciji. Ljubljana, Glotta Nova.
- Bošnjak, B. (1961). Logos i dijalektika. Zagreb, Naprijed. 
- Bourdieu, P. (2004). Znanost o znanostih in refleksivnost. Ljubljana, Liberalna akademija. 
- Černigoj, M. (2002). Struktura in dinamika socialne realnosti z vidika odnosa med posameznikom in socialnim okoljem. Doktorska disertacija. Ljubljana, Filozofska fakulteta.
- Deol, S. (2001). Imagining a new reality: NL and today's bussiness challenges. In: Anchor Point Magazine from the January, 2001 issue, Vol. 15, No. 1, 
http://www.nlpanchorpoint.com/aDeolBus.htm, pp. 1-7.  
- Geulen, D. (Hrsg., 1982). Perspektivenuebernahme und soziales Handeln. Frankfurt, Suhrkamp. 
- Heidegger, M. (1961). Nietzsche II. Frankfurt, Suhrkamp.
- Huxley, A. (2006). Mirovništvo in filozofija. Maribor, Subkulturni azil.
- Kos M., (1999). Slovenska inteligenca. Ljubljana, Nova revija.
- Kump, S. (2003). Socialni kapital in izobraževanje odraslih. V: Makarovič, M. Socialni kapital v Sloveniji. Ljubljana, Sophia, str. 148-168.   
- Linn, N. (2001): Social Capital. A Theory of Social Structure and action. Cambridge, 
University Press.
- Mihajlovič-Lotman, J. (2006). Znotraj mislečih svetov. Ljubljana, SH. 
- Škarić, I. (2005). Šola retorike. Ljubljana,