Bogomir Novak

Pesniška zbirka: Slapovi resnice
 
Avtorjeva interpretacija pomenov pesmi

Pred vami je pesniška zbirka Slapovi resnice. Nepričakovani dogodki so odprli moje srce, da sem po njem začel meriti 'daljo in nebeško stran'. Ko se je obrnil koledarski list tisočletja, se je obrnil tudi list mojega življenja. Začel sem teči nov krog, začel drugačen notranji dialog, občutil drugačen zanos pa tudi nove rane. Pred vami so ljubezenske, sezonske, jubilejno-spominske, epsko-zgodovinske, pesmi razsežnosti sveta in refleksivno-avtorefleksivne pesmi. 

Za nekatere pesmi sem imel občutek, da jih pišem povsem na novo, za druge pa, da že obstajajo. V pesmi »V družbi mrtvih pesnikov in pesnic« enako kot v podobnem filmu spodbujam bralca k samostojnemu ravnanju. Z njimi sem dobil vpogled v avtopoetični svet z različnih tematiziranih kotov. Opisoval sem prehode skozi različne prostore in čase. Seveda pa je osnovni motiv zanje ljubezenski, ki je obenem najstarejši in najmlajši. Gre za nekakšno potovanje v dvoje po svojevrstnih zvez(d)nih pokrajinah, ki se dogaja kot večna neizpeta pesem. Impresivna poezija iz sveta za svet ni hermetično zaprta vase v imanenci jezika. S poezijo govorim bralcu od prve do tretje osebe. Najpogosteje si to ti, ki te nagovarjam, redkokdaj smo nagovorjeni v soprisotnost vsi in najredkeje so nagovorjene samo stvari (npr. le v pesmi Stanje stvari).   

Temo  enosti nasprotij (coincidentia oppositorum) obravnavam v pesmih o dvojnem hrepenenju, dvojini, družini itd. Pesnikov dom so ekstremi.  Tu domujejo vsi poosebljeni pojavi, s katerimi vstopam v dialog z namenom, da jih ohranim v dobrem spominu. Kot drugi pesnike tudi sam nekje kljubujem času z večnostjo, opevam nastajanje. Manj prizanesljiv sem do minevanja. V življenju se srečujem s pozitivnim in negatgivnim. Prvo sem opisal v  Ozvezdju biti, drugo pa v   Ničevih strasteh.  

Že v naslovu aludiram na Prešernov Krst pri Savici. Pri starših sem živel v Kranju ob sotočju Kokre in Save.  Krst je pomemben kot katarza in kot pot k osebni transformaciji. Reka mi pomeni notranji tok življenja, ki se izliva v ocean, ki je zbirališče in izvor vseh izkušenj. Pomembne so mi  kozmične razsežnosti, sonca, planet Sedna, Luna in štirje svetovni elementi. Zastopani so tudi verski motivi Boga, Marije, Jezusa. V pesmih so nekateri mrtvi (oba očeta, profesor Dušan Pirjevec) postali nesmrtni, nekatere žive osebe pa so postale upodobljene za vedno. Ker letos z ženo praznujeva 30. obletnico zakonske zveze, to zbirko posvečam ženi Tončki.     

V besedilih prižigam svečke v duši bralca, ga opogumljam na poti skozi kratko življenje in ga navajam podoživljati stvari in ljudi. Nekatere izmed njih so že tako usmerjene, da jim ni treba posebej razbirati pomenov. Ker pa so strukturno odprte, se da vsako še (pre)interpretirati. Po sklicevanju na podobe jo občutim kot upodabljajoče, govoreče slikarstvo. Pokažem, da poezija ne živi le iz avtorefleksije avtorja, ampak tudi iz vere v Boga in zlasti Marijo, kakor tudi iz filozofije. Bit čudenja omogoča tudi čudovito poezijo. Bistvo božanskosti je ženska. Nekateri viri so že kar jubilejni – matura, univerza, poroka, kronanje.  Upoštevam tudi sosledje časa: Marija po Mariji, oče po očetu, prijatelj po prijatelju, poroke, obletnice. Pesmi so rezultat aktualnosti poetičnega mišljenja in so žive v nastajanju ter minevanju poetičnega sveta. Nastajajo iz pesnikove arhetipske strukture, ki se udejanja v vsakdanje spremenljivem zunanjem sistemu.   
Zato v predstavljeni zbirki govorim o izbojevani lepoti, ljubezni in resnici.

Ura nastajajoče poezije je ura upajočega spomina, da se bo zgodilo vsaj še enkrat, kar je že nekdaj doseglo svoj vrh. Zgodilo naj bi se tudi to, kar (emergentno) še ni zagledalo luč dneva z željo, da bi ga zares. Zgodile naj bi se vsaj navidez brez presedana prvič to, kar se doslej še ni, zašlo naj bi, kar že doslej ne bi smelo biti, da prišlo bi vštric, kar hodilo je vsaksebi in da bi ostalo zbrano na enem mestu, kar bilo bi sicer raztreseno vsepovsod.  

Poezija je izraz občutja sveta v njegovem pred- in postznanstvenem razpoloženju. Poezija ustvarja občutek moči za določeno vzporedno, pa četudi le sanjsko življenje. Resnica je sij življenja od najstarejših do najmlajših rodov. Nosi v sebi iluzije in deziluzije, implicitne ideologije in njihove dvoumne odprave. Poezija je avtoreferenca in avtorefleksija, pri čemer njena izguba transcendence sploh ni tako pristna kot je videti na prvi pogled. Poezija nosi svojo solzo na dlani, se spogleduje z jutranjo roso, sledi uprostorjanju prostora in časenju časa tako ali drugače kot je to opredelil Heidegger.

Poezija, ki nastaja iz (pre)obilja, obljublja vse in izpolnjuje tudi svoj nič. Kot subjektivne fotografije dogodkov so njene podobe, ki so zbrane v albumu. Prihajanje do sebe, sveta in jezika,  je obenem tudi odhajanje drugam. Veliko je avtorefleksije in fiktivnega dialoga, celo s citati. V tem smislu postaja ljubezenska lirika analiza ljubezni z oceno njenih slabosti in možnosti samopreseganja.  Gre tudi za preseganje sveta v njem samem: čas za vse čase, leto za vsa leta, popolna sreča, koordinate sveta. Kraljestvo občutij kot kraljestvo metafor pa se razprostira v domišljiji še neznano kam.   

Kazalo 

I. Ljubezenske pesmi

Aprilski pogovori   
Drama hrepenenja  
Dvojina
Epohalnost
Iz prihodnosti v preteklost
Janusov pogled  
Jezik ljubezni
Ko te vodijo motivi znani in neznani
Kozmična reka od izvira do izliva
Medeni mesec
Ogenj – voda
Opisovanje čudeža
Ozvezdje biti
Pesem leta
Pogleda
Poljane domišljije
Pričakovanja
Prisrčnost
Prošnja za priljubljenost 
Puščica in puščice
Romanje 
Samska ženska ali partnerka
Simetrija
Slavospev bitju
Snidenje
Srce 
Uvod v božansko popolnost
Vaja v slogu
Za Valentinovo

II. Jubilejne in spominske pesmi

Ave Marija
Dušanu Pirjevcu v spomin
Gaudeamus igitur
Oče
Posthumno pismo očetu po očetu
Tončki za 30. obletnico poroke
V spomin svobodi
Za materinski dan
Za prvi maj
Zdravljica na poroki moje hčere

III. Sezonske pesmi

Avgustovski dan
Junij 
Pesem pomladi
Ritmi

IV. Epsko-zgodovinske pesmi 

Belem
Podtalje poslednjih ljudi
Renske nimfe 
Termopile

V. Opisovanje razsežnosti sveta

Beračica
Blagodejni zvoki
Bobnanje
Bolečina sveta
Čas
Dogajanja
Družina
Freske na izletu po domovini
Kar tako nekaj dela?
Kdo namesto nas?
Knjiga življenja
Ko prepiri so motivi
Mati in hči 
Meditacija 
Minevanje
Mladi
Močna kakor smrt
Most med mostovi 
Nagovor štirim elementom
Ničeve strasti
Otroški jaz
Pedagoška poema
Popravljena pravljica o Rdeči kapici
Portret sanj
Prepovedi – izpovedi
Prevara
Samota
Sedna
Slikarska razstava
Služenje
Smrt 
Sonce – zemlja
Srce Evrope
Stanje stvari
Valovanje  
Večnost
Vzdušje
Vznesenost
Zla usoda 

VI. Refleksivne in avtorefleksivne pesmi

Beseda
Besedila 
Dvojnost
Filozofija 
Iskreno iskrenje
Luna sije
Pismo prijatelju
Sem in nisem 
Spinozin modus
Spoznanja
Stanja duše
Šola življenja
Tu sem se srečal
Ura spomina
V družbi mrtvih pesnikov in pesnic
Zorenje sreče

I. Ljubezenske pesmi
 
Aprilski pogovori   

Iz prediva pogledov poetično kramljanje nastaja. 
Dokler palača sanj obstaja, bodi bivajoča, 
kakor je drevo cvetoče. 
Hrepenenje ljubezni ponazorila si v Črtomirju in Ljudmili. 
Doživela si jo v vmesni fazi in to zelo, zelo. 
Čakala si jo, jo zaznavala  rahločutno. 
Niti je sama nisi nagovorila, niti te ni ona po sami sebi. 
Prišla je s prvim srečanjem in odšla je z zadnjim, 
bila je vsa v čarobnih oblačilih in zgolj po spevu muz. 
A   ti si po lastni meri, in včasih si več in manj? 
A če si vse, je vse vesolje tudi v tebi. 

Drama  hrepenenja  

Ko odprem nebeška vrata, 
zazre se vame mil obrazek kot podoba raja. 
A glej, kako pred dočakanim trenutkom 
kot v času negibnem prava beseda izumira. 
Spokojna postava očarljiva 
se z upočasnjenimi koraki iz prostora v prostor premika 
kot od enega do drugega nemega spomina.    

Je želja tvoja, da podoba moja se s tvojo zliva
je ljubezen moja tista, 
ki brez pokoja  nad menoj bedi in mi pripoveduje, 
da v luninem svitu sladko sanjaš 
in v soju sončnih žarkov bdiš nad lepoto dneva?

V odklopu snuješ, v priklopu udejanjaš, 
iz daljave upravljaš, v bližini se ustavljaš 
pred neznanimi blodnjami trpečega sveta. 

Vsak dan bil bi noč, 
ki muči jo čakanje na svetlobo
in noč bila bi dan, prinesen na krilih sanj.

A ko bi te ljubil, 
bi bilo to vse vesolje. 
Ljubil bi te kot podobo, pisanje in dejanje. 
Ljubil bi te kot plavajočo misel, kot dih sveta; 
kot bitje  nebogljeno, bitjo iskreno 
in bitje neskončno ljubeče v času blagodejnem, 
času čakanja in času združitve.

Ljubil  bi te kot vabilo in podporo, 
sadež budnega sna in  pot do sebe, 
kot oznanilo zarje in pradotik, 
kot prahrepenenje in koprneče sozvenenje, 
kot obzorje in ozemlje, ki ga obdaja. 
Bila bi Velika obljuba in Veliko izkustvo. 

Vabilo ne bi odplavalo na breg brezbrežnega oceana, 
sanje se ne bi razblinile kot bežna pena dneva, 
oznanilo ne bi ostalo v zasnovi obilja, 
sozvenenje pa ne bi ostalo vase zaklenjeno srce.

Dvojina

Sledim ti od simetrija do harmonije,
Od ritma do sozvočja. Od Minljivosti do večnosti.
Sledim milosti v sočutju, ponižnosti v veličastnem avgustu.
Sledim ti od renesanse do romantike približevanja.

Predstavljaš mi bogastvo opojnosti, 
radost prežetosti, vitalnost predaje.
V jutranjem koncertiranju je tudi tvoja glasba.
V potih sveta so vrisana tudi tvoja pota.
V mojih mislih so tudi tvoje misli.
V tej očarljivosti je tudi tvoja nota.
Kako vabljivo in kako navdihujoče!      
 
V dvojino prinašam izkazani pogum za vrhunsko znanje, 
to veselje do življenja deluje kot opitost z najbolj žlahtnim vinom.
To srečo izpolnitve in ta možnost vrnitve sta oplajajoči. 
Kaj vse boš stresla iz sebe in kaj vse boš oblekla nase, 
da bom prišel v obljubljeno deželo ljubke prikupnosti? 

Zasuta si s komplimenti, 
ki kakor deževne kaplje padajo nate.
In kar jih je presežnih, z dežnika padajo na tla.

Epohalnost

Katera epoha se še lahko meri s tvojo epohalnostjo?
Leto brezletno, leto sončnega obhoda in luninih men.
Ti si dar podarjeni za vse druge pozabe.
Vsepovsod raznašajoče hrepenenje.
Cvetje domišljije raznašaš kakor regratov puh v daljavo.
In še blagodejni spomin nanj se koti po vseh krajih. 
Skrivnost bitja, ki obstaja, me nagovarja.
Razkritje je to, da je to že vse odkritje.
Tja se vračam, od koder prihajam. 
Beseda neizgovorljiva, pomen mamljivi.
Misel neminljiva, spomenik v mojem templju.

Prišla si iz sedmih nebes.
Sedem svetlobnih let prepotoval bi zate.
Da bi odpečatila pečate.
Spregovorila si čarobno, da boš bivajoča. 
Tvoje lastnosti sem videl kakor obrušeni dragulj v draguljarni,
kakor zglajeno kamenje na dnu reke 
in kakor obrušeno skalovje v gorah.
Odšla si, da boš ostala na zvezdni stezi.
Storila si to, da je čas pričakovanja rodil sadove.
Vsa čast ti, hvala in slava.

Iz prihodnosti v preteklost 

Že vemo, kako se sladkost srca obetov v »strup sprevrača.« 
In kako sladek strup dobi grenak priokus. 
Daljne sanje so me pripeljale v stanje »brez upa zmage«.
Noben up ni več dovoljen, ker nisem tvegal ničesar.
Stari miti, arhetipi, legende in heroji so polni blata.

Oživljal sem motive srca na lastne stroške.
Na stare, odprte rane sem dajal nove obliže z  napevi ptic. 
Solze obžalovanja so mi po licih drsele, 
ker se njenega prihoda ne da več priklicati.

Cenzor je hotel biti le veljavno pravilo. 
Ob mojo skalo je tvoja trčila. 
Dolgo sem pleteničil besede mimo ušes. 
A tvoje vprašanje se ni v pajkovo mrežo ujelo.
Je v breznu duše izzvenelo,
kakor bi kladivo udarilo po sodu brez vina. 
Trmasti kamni so naleteli na strogi odgovor, 
ki končal je vse na novo začeto.

Bila si apoteoza biti v odklopu in bila si kraljica sveta v priklopu. 
Bila si opevana z besedami, ki niso dosegale tvojega zenita 
in zenit je ostal  odsev tvoje slave. 
Bila si pesem revolucije, igrala si na karto biti vse iz nič, 
a po preobratu postala si nič iz vsega. 
O kakšno nedoumljivo bogastvo in beda stvarjenja!

Čarobna beseda je 'še', ki jo razumem v pomenu nadaljuj. 
Kljub plotovom še vedno ustvarjava skupno tišino, nemo bližino. 

Janusov pogled  

Bila si boginja, narava in osebno ime. 
Bila si kot nemir srca na koordinatah sveta 
od Lahtija do Krete, od Dublina do Kurska. 
Bivaš v (vz)gibih, mislih in v besedah. 
Vsa si se dala otrokom, vsa si se dala iz sveta za svet. 
Bila si kot šumeča reka,  ki vijuga skozi glasbene pokrajine, 
ki nosi v sebi vse večje bogastvo
in  se v vsej širjavi prelije v ocean življenja. 
Spoznavna si v vsem po vsem kot dragulj  iz zaprte draguljarne. 

Zdaj si zbrana v sebi in pripravljena na sprejem. 
Prej ko slej slavospevu sledi vabilo na slavje, 
prej ko slej postane tvoj čudež viden,
prej ko slej se svetloba razlije po vsem prostoru, 
prej ko slej se slapovi resnice zlivajo v en sam mogočen tok.
Prej ko slej se tvoji porazi spreminjajo v zmago,
prej ko slej postaneš mojstrica z izjemnim stilom. 
Glej, sreča te spremlja in veselja ne bo konca.

Jezik ljubezni

Midva sva kar primerna za jezik ljubezni,
jezik posebne miline, nežnih plamenov srca,
jezik navideznih pionirjev – osvajalcev še neosvojenega sveta.

Jezik je skrivnostno vabeč, izmikajoč in sanjav, 
Nekoliko je fragmentaren in lapidaren, prepaden, pomanjkljiv.
Edinstveni jezik rož, jezik bolečih vzdihov, 
Je tudi ezopovski za druge in za naju dokaj razumljiv.
Postal sem utrujen od nenehnega tekanja za pristnimi občutji,
nisva se ujela drug drugega in nisva uzrla sebe.

Začeti znova krhko sožitje se tudi njima ni dalo.
Vonj drugega moškega in ženske bil je preveč vabljiv.
Da drug po drugem smo, to je že znana sukcesija.
Zato se z drobnimi čari, dragotinami vedno znova srečujemo.  

Ljubica to ve, da z njo imam veselje, 
Da je začasnost zastoja je le začasna,
kar bila sva, bova.

Kajti: ti si ljubezen, ki v drobcih tišine samevaš, 
ti si lepota, ki se v žalosti prekvasiš, 
ti si ljubezen vseh ljubezni tega planeta, 
krona mojega življenja, ki se v zvezni misli ohranjaš, 
ki med vijugami leta domuješ v sanjah, 
se kot ideal blaženosti čutov pojavljaš, 
ti si eno samo sonce, ki me s svojimi žarki obdarjaš, 
nasmeh jutra, ki me s številnimi opravki pozdravlja, 
ti si ljubezen ljubezni tega časa, 
ti si nektar cveta, ki ga pije moja duša, 
ti si uresničljiva želja popolnih bogov, 
ki ne izgoriš znotraj nagibov telesa. 
Ti si edina, ki nasproti upodobljenih podob kaj velja.   

Ko te vodijo motivi znani in neznani

Zadržuješ se na ustanovi tej in oni kot da so zvonovi
Iz spomina za spomin dobiš v novem dnevu novi dar.

Razočarani Lermontov pred svojo izvoljenko ni hotel poklekniti,
In tudi današnja emancipirana ženska se hoče pred  moškim zakleniti.   
Z dvojno mero ga zavrne rekoč: "ne bom se pred tabo poniževala. 
Ne tvoj očitek ne tvoj pozdrav ne bosta me več tebi približala. 
Naj mi tvoj svet ponudi karkoli, jaz sužnja ti ne bom nikdar." 
Kaos prepadnih občutij me zajame. 
Pobrskam po občutjih, kaj to pomeni. 
Kot bi bil zaprt v slonokoščeni stolp, 
od koder namesto njenih, stvarnikove zvezde gledam. 
Dva ponosa sta nespravljivo trčila drug ob drugega.  
Praznina mi edino težo odmerja. 
Gluhota je edina beseda prava. 
Obseden od strasti brez ugovora pred njimi zaprem se. 
Ko iz stolpa pogledam navzdol pokošene trave 
namesto sle po svobodi vidim, 
kako vprašanje 'zakaj' štrli iz zemlje brez korenine.   

A ko sem ves v svoji biti, ljubezen me obuditi zmore. 

Kozmična reka od izvira do izliva

Ti si kot smehljaj sonca, usode in sreče
kot določen nasmeh, kadar se veseliš pomladi in 
kot dober dan žalost, kadar si noseča s tegobami tega sveta.

Spremljam te od slike do slike, 
od galerije do galerije in od galaksije do galaksije.
Potujem s teboj po zvezdah do spočetja njihovega spočetja.
Tu je vir veselja do življenja in preobrazbe troedine osebe, šole življenja.

Tu  se začenja večna, za nas še neizpeta pesem 
tekoče reke od izvira do izliva. 
Slišim pesem reke, ki odseva sinjino neba, 
pota zvezd in občuti sleherne tresljaje tektonskih sil bogastvo zemlje,
reke, ki jo bogati spomin na bregova vsaksebi 
kot dveh src v prsih in dveh sonc na nebu, 
reke, ki  z barvnimi zvoki očiščuje vse, kar nosi s seboj 
in reke kot skrivnostne, milostljive in brezobzirno obzirne ženske. 

In ti boš v svojem ritmu šla do konca svojih misli in občutkov – 
z lesketajočimi kapljicami na površini 
in prek temačnih globeli na dnu svoje struge. 

Tekla boš kot smaragdna ogrlica, 
zapuščala številne pokrajine, 
obzorja upov  ponesrečenih revolucij, 
izginjala onkraj  sivih administrativnih kotanj 
in izrekljivih človeških virov  oceanu življenja in apoteozi biti nasproti. 

Če je vir le v nama, prej ko slej utihne med nama 
in če je kot reka le med nama, 
sva midva le dva bregova do njenega izliva v brezbrežni ocean. 
Če je vir voda, je to ženski element. 
In  če je ljubezen vse štiri elemente sveta povezujoča, 
je to njihov peti element in Evangelij.  

Medeni mesec

Oh moja krasotica. 
Poklanjam ti lonček medu, 
da bi le imela dovolj medenih izkušenj, 
da boš pekla medenjake,
da bo pozornost sijala nate kot z neba svetloba, 
da bo tvoja avra kar najbolj barvita.
Če bo moj prispevek vsaj približno ustrezen, 
se ne boš preveč oddaljila od dobrin. 
  
Bitje je še odprto in je še sprejemljivo za vse.
Še bolj je pogumno in še bolj je strumno.
Bolj sem skladen, bolj sem radosten.
Kje me kaj ovira, kdo mi česa ne daje?
  
Uživaš trojno zavarovanje moža, države in psa 
in dvojno svobodo gibanja: eno čez dan in drugo v mislih čez noč.  
Še in še se odpiraš, še in še se motiviraš.
Ko se vsa odpreš, se ti vse zapre. 
Čas drugi bil bi pravi za zveze prave,  
zamera zaradi seštevka zamud je prevelika, 
namen izgine, ne prepozna se.
Ko sreča mila zaide kot sonce za obzorje, 
druga se pojavi v mesečini.

Ogenj – voda

Moj plamen voda vnema.
Sredi ognja vode si stala.
Pogumna si vse to dogajanje prestala.
Preživela izkustveno bogatejša
mehkejša in nežnejša kot kdaj koli. 

Ti si kot prizma sestavljivih vidikov. 
z vidika neskončne ljubezni nisi nikoli dovolj ljubljena, 
z vidika brezpogojne ljubezni pa te preveč pogojujem, 
z vidika nedejavnosti od tebe preveč pričakujem. 
Z vidika večnosti si vpeta v skodran čas neizbežno bežeč, 
z vidika prostora si vpeta v moje misli hrepeneče, 
z vidika morja si vidna kot površina valov penečih.  
Si kot slikarski portret, kot polet domišljije. 
A taktirko partiture, diktature strasti raje drugim bi predal.

Dokler je tvoje telo prostornina valovanja, 
dokler je tvoje nagnjenje sinonim za globino duše, 
dokler lahko na tvoje ime pesnim, 
dokler lahko tvoje vibracije mislim, 
dokler se lahko identificiram s tvojimi vsebinami, 
dokler nekje gori in drugje še teče voda, ta svet še stoji. 
Nenapovedano prideš, ostaneš do konca predstave 
in odletiš z zaklenjenimi vtisi kot ptica neznano kam. 

Opisovanje čudeža

Opisovanje nebes ljubezni je priljubljeno, 
zbiranje njenih čudežev je prikupno, 
a ni težko pokazati, da so kot odpadlo listje.
Kot utrujeni maratonec sem se želji, 
da bi se ta tek že končal, cilju odpovedal.
Ni mi bilo več mar za lastno zgodbo, 
ki je le ena izmed že opisanih.
Ni mi bilo mar za lovorjev venec, ki pripada večjim od mene.
Ni mi bilo več mar za sprejem usode, 
ki se tako ali tako zlahka odteguje nadzoru. 

Kot dvojček sem se naveličal igrati vlogo vodnarja.
Če si bila žalostna, sem ti prinašal tolažbo in veselje otrok,
če si bila odtujena od avta, sem te pripeljal v bližino kolesa, 
če si bila izsušena, sem ti prinašal kozarec vode, 
če si bila nerazumljena, sem poln racionalnega razumevanja.

In kaj mi prinašaš ti, ki si polna virov?
Resnico, po kateri si zame vse, kar nisem bil jaz zate.  
Navsezadnje sva drug drugemu tolažba in veselje, sreča in bližina.

Ozvezdje biti 

Pred komisijo sem delal izpite iz apoteoze. 
Nisem vedel, ali sem jih dokončno opravil pri ministrstvu resnice
Glede na jasnost kriterijev in bedo zapisov.
Korak za korakom sem se trudoma vzpenjal k vrhu razvoja
s citati, referencami in referati.

Predajal sem ji cvetje iz hvaležnosti, 
In sem se vznemirjal. 
Ali  bom dobil kak pomenski odgovor ali le dvojni nič s kruhom? 
Ovinkaril sem med da, ki sem ga razumel kot ne 
in ne, ki sem ga razumel kot jaz sam živim ne-bit.  
Kot kraška reka si, ki tu ponikne, da nekje drugje nepričakovano izvira. 

Ah silhueta, ti si moja neupodobljena podoba.
Nema lepota prihaja iz onostranstva sedanjih človeških virov,
izza obzorij poteptanih svobod, ki jih nobena želja ne doseže.
Smehljaj neznanih harmonij edini vir navdiha in sporočila,
ki ga noben Ne ne omadežuje.
Tam, kjer je vsako bitje srca že obseženo v vseobsežnem,
se moja ljubezen nenehno vnema.
Morda se čez tisoč let pod ozvezdjem Orion srečava spet. 

Ti si bitje, ki še v sladkih sanjah skrbno proučuje razpoloženja sveta 
in sanja svoje najlepše sanje v povsem skritih horizontih. 

Pesem leta

Že januarja me je našla nepopisna sreča ljubezni.
Moja usoda se je zdramila iz sna kot bi bila na vožnji po toboganu.
Po toplicah sledila so prekrasna pisma za neznano bitje.
Svečani mesec je od svečnice naprej odnos še poglobil. 
Sonce je že močneje posijalo z neba z novimi upi. 
Zgodi se ona kakor se živi Bog zgodi.

Ali je možno takšno intenzivno nadaljevanje? 
Mesec marec sem občutil kakor Griegovo prebujenje pomladi.
Aprila sem se premikal po prostoru kakor ponovno začarani narcis. 
Za to življenje sem izvedel že vse, kar potrebuje moja duša. 
Naj kot Črtomir spremenim vero in postavo zaradi Ljudmile? 
Maja sem sestavil novo nesmrtno pismo za mojo milo,
In se sprehajal po poljanah cvetja.
Junij je bil mesec pričakovanja do blaženega srečanja.
Kot pusta zemlja sem popil njene poglede kot zaželeni dež. 
Sok sem popil drugod. Julij je bil v stilu izvirske vode 'julijane'.
Avgust je bil mesec kipečih, belih in slanih kaktusov. 
Vsak dan so mi novo zgodbo pripovedovali.
September – čas novega svetovanja, privitja, tekaških mini-maratonov.
Zdrvela sta mimo oktober in  november 
v globokem zavedanju razlike med bitjo in bivajočim.   
Žalostni obrazek Ljudmile mi v abstinenčni krizi ni dostopen.  
December je bil njen razodeti mesec še prejšnjega zelenja in že novega sneženja, 
mesec umetnih lučk in novih pričakovanj. 

Pogleda

Alkoholika ni mogoče odvrniti od alkohola
umetnika ni mogoče odvrniti od pogleda na lepoto.
Seveda tudi lepota blagodejno pogleda nanj. 
Ljubeznivo in prizanesljivo, sproščujoče in prijazno.
Vzajemna pogleda sta namerna vpogleda. 
Do pijanosti se napije narcis življenja iz jezera mladosti 
In do onemoglosti si jezero ogleduje svojo lepoto v njegovih očeh.

Le tok misli in tok dobrot teče mimo njiju.
Ves čas si dajeta to dvoje vase. 
Odzrcaljena podoba v nežni spregatvi 
Od telesa besede in besede telesa sta prežeta.
Ples izžarevanja ljubeče energije se nadaljuje.  
Karkoli že ta komu storiti veleva.
Dotik je že objem vesolja.

Kdaj  pa kdaj se odvrne od nje,
da zagledal bi jo v ogledalu,
se staknil z okoljem in zopet z njo.
Srce išče srce, oči iščejo oči, 
besede iščejo besed in roke iščejo roke.

V jezeru tvojih oči se zrcali moja podoba.

Poljane domišljije 

Čeprav jo vihar nosi kot peščeno zrno 
po nepregledni  administrativni puščavi,
vidim v njej odsev miline in sinjine. 
Ko gledam pomladni puh, 
ki ga topli vetrič ziblje po zraku sem ter tja, 
občutim to skupaj s šelestenjem listja na drevesu kot radoživo igro, 
težnjo sveta in vso dobroto. 
Ne vem, od kod prihaja to vprašanje: 
»Kdo pa misliš, da sem jaz zate?« 
Nanj sledi odmev: »kdo misliš, da si ti zame?« 

Kot sinonim narave si dih sveta, 
val morja, piš vetra, žgolenje ptic. 
Ti si zrcalo radosti in harmonije, 
ki se odbija iz časa v večnost in spet nazaj. 

Čeprav si prizadeta zaradi notranjih viharjev in preozkih vzorcev, 
si tudi zdravljena tako v prevzeti širini 
in dalji kot v razumevajoči bližini. 

Le še samogovor sem za pomladno rast 
In pogovor drug za drugega, 
vedno  več in vedno bolj. 
Tvoja ljubezen se misli skozi mene brezpogojno, na novo. 
Najboljše v svetu se sprehaja skozi čas
in najvišje se v kontrastnih barvah prikazuje. 

Pričakovanja

Vihar te nosi kot peščeno zrno po nepregledni administrativni puščavi 
odsev si miline in sinjine. 
Vse želeno teče skozi tebe ta trenutek. 
Moja ljubezen se misli skozi tebe. 
Najboljše v svetu se sprehaja skozi čas in 
najvišje se v kontrastnih barvah prikazuje. 

Bolj ko zvezde želja padajo z neba, 
bolj sem razbrazdan od njih kakor lunini kraterji.
Tvoje vprašanje zeva v prazno, 
V svojo polnost ga povrneš.
Le pri ženi lahko vse najdem,
Kar nekdaj sem dopustil.  

Z zamujenimi spoznanji in opravičili vsem, 
ki sem jih kdaj razžalil, romam dalje po poti zvezd.
Dolgo sanjal sem o tebi, 
a ko te ni bilo več, krivil sem sebe, a ne sveta. 
Kdor ve za zamenjavo svobode varne za bližino obetavno in varljivo, 
ve za meje in brezmejno. 
Z besedo ostro udarim v neprezračenega duha, 
a z besedo blago lepim razbito steklovino v novo ogledalo sebi.  

Prisrčnost

S svojo prisrčnostjo me osvaja 
s svojo preprostostjo me pridobiva. 
S svojim poosebljenim prostorjem me očara, 
s svojo podobo prevzema svet vase, 
s svojo zadržanostjo nama postavlja skupno mejo razmejitve. 

Svetloba v mavričnih barv te obdaja, 
njena energija teče skozi tebe. 
Kakor sonce krožiš med ozvezdji 
in kakor luna komaj zaznavno plavaš po nebu. 
Ožarjaš druga bitja s svojimi potenciali, 
neumorno slikaš do bolečine in poudarjaš motive do veličine skozi doline. 
Tvoji zorni koti so geometrija mentala, črte astrala, črke osebne pisave. 
Oplajam se s stilom življenja, stilom mode, stilom učenja, 
Zavzemam se za stilno pohištvo interierov.

Prekratek sem s pomeni prekratek s pomeni in z dejanji.
Gozd šumi, morje valovi, srce kot ura tiktaka. 
Prisrčno pada dež na dnevno rastlinje 
in velikodušno pada riž po novoporočencih. 

Prošnja za priljubljenost

Bila si neznana, a sedaj te poznajo vsi.
Zablestela si kot meteor, ki pušča sled za sabo.
Odletela si tja v en dan kot ptica s sporočilom. 
In tam si kot supernova eksplodirala v kozmični bleščavi.

Vlogo Marije kraljice v mojih molitvah prevzemaš.
Slavilna množica te pričakuje, občuduje in poveličuje.  
Poje, pleše in vije roke v taktih. 
Ognjemeti švigajo v nebo v kataraktih.
Zahvalni transparenti se prikazujejo.
V pričakovanju podobnega slavja, podobnega valovanja.
Da bi bilo ubito hrepenenje ponovno v srca prevzeto in 
da bi bil zaničevan narod zopet vpisan v zgodovino legend.

Pretvarjaš se, da si le pena dneva, ker se zdi, 
da tvoja dejanja nimajo pravega pomena, 
skušaš razumeti, česar še ne razumeš, 
skušaš povedati, česar še nisi povedala, 
skušaš moliti svojo molitev, čeprav so jo molili že mnogi pred tabo,
in tako skušaš pristno biti, čeprav si le (ne)običajno bivajoče.   

Puščica  in puščice

Kje so že časi, ko si kot puščica letela v razred?
Plavajoča nad oblaki si letela med soncem in luno, 
pod svojim zenitom in mavričnim obročkom na dnu srca
Letela si skozi mnoge prostore in čase 
kot plovilo med vesoljskimi plovili in telo med nebesnimi telesi 
kot najbolj nebeško med njimi
Letela si pod žarečimi zvezdami 
in nad tapiserijami lesketajočih ogrlic, 
da bi se približala največji in najbolj svetlikajoči med njimi. 
Približala si se milijonom velemestnih lučk v njej in se prepustila, 
da so te objele. 

Kje so časi, ko so me Amorjeve puščice obstrelile iz ozvezdja Strelca?
Tedaj so tekle puščice po krožnici mojega življenja,
a vodnice smisla so se kmalu odlepile in 
pričele teči ob njem vzporedno z njim.  
Puščice, mimobežnice želja, kažejo sedaj vsaka v svojo smer. 
Preglednica ni več prepoznavna.
Amor pobere te raztresene puščice v svoj tulec 
in izstreli jih ob drugi priložnosti na drugi par za znan namen. 

Romanje 
  
Camino je božja pot po stezi zvezd 
Dovolil sem si, da sem manj kot vse 
in si vzel pravico, da sem več kot nič.
Kako lahko je ubiti vizijo
Kako lahko je poseči po svojem izvoru in svojem koncu
Sanjal sem o polnosti
A srečal sem te kot praznino brez spomina in brez središča.

Noben utrip srca nezaznavno v nas ne zatrepeče, 
in nobena iskra sreče ni brez ljubezni čuteče.
Po vseh preizkusih si neustrezen in 
zaradi neusklajenih pričakovanj nesprejet 
zato nima smisla živet brez vere. 

Nevredna me ne sprejema.
Ne rabiva istih besed za ista občutja, 
in ne iste molitve in vizije za isto sanjsko tkanino. 
Z opravičilom, da sem govoril, 
ko si mi brez usmiljenja zapovedovala molčati 
romam dalje po poti zvezd do  svoje najmilejše zvezde.

Živiva vsaksebi v pozabi najinih menjav spomina
Valovi slehernega morja se na druge obale valijo, 
Vsakokratne ptice druga obzorja sveta preletavajo.
Misli se kot plahe jerebice druga od druge oddaljujejo.

O božanska bit predolgo si bila pričakovana, 
da bi se samo odtegovala, se v svojo školjko zapirala 
in se samo pokazala, ne da bi se izkazala. 
Toliko časa sem že na poti, da je pot že cilj.
Toliko časa že pričakujem svetlobo, da je postala luč. 

Samska ženska ali partnerka

Kaj res javnost na jalovemu referendumu o umetnem oplojevanju 
samskih žensk odloča? 
Kaj se ženska res samo še zaradi otrok poroča?
Zakaj je nasmeh Mone Lise postal tako kisel, obledel? 
Mar ženska, zasebno, politično ne ve ničesar več o sebi, 
ker je neodločna? 
In kaj ostane ženski, ki sreča neodločnega moškega, 
drugega kot umetno oplojevanje?
 
Prepir o tem se vname.
Nanj ona plaz očitkov usuje:  
»Bi te morala kot Boga prositi, 
da uresničiš svojo ljubezen do mene kot si jo želiš. 
Bi te morala prositi, da opustiš svoje dvome in zadržke, 
svoj spomin na drug namen.
Bi te morala prositi, da si še kako drugačen 
in ne le takšen kreten kot si. 
Bi te morala prositi, da sestopiš s piedestala razuma 
in padeš mi v objem? 
Bi te morala prositi, da živiš svoj čudež še preden umrješ 
in ga ne pustiš za druge in za posthumno stanje.« 
 
In on se kot narcis najprej izmotava, pojasnjuje: 
»Ko bi bil deležen največjega daru najvišjega snovanja,
najvišje sreče od rože dehteče.
Občutil bi žarenje celic tvojega bitja.
Ko bil bi to nežno božanje, ta enkratni dotik, ta poljub, ta vzdih sveta,
povsod bi bila poleg tebe še moška energija.
Priteklo bi k meni vse, kar teče od tebe.
Ko bilo bi še v ustavi to, kar je nagonsko že v postavi…«

In se izpoveduje: 
»Bila si kot set ponudb, kot erotično telo, ki se daje, 
kot roža, ki se razcveta v talentih.
Bila si kot blagi vetrič, kot oči, ki se gledajo v očeh, 
kot roka, ki se ujame z dlanjo.
Zaznal sem te z distančne bližine, kot nekdanjega vzora sijaj,
kot čas izpolnjujoči, kot objemajočo toploto 
in kot popoldansko sonce pred sestopom s sveta vase.  

Tako pa je nastalo pričakovanje brez volje, 
opredeljevanje brez pojma, 
umik s sveta, sestop zgolj vase.«

In da bo usoda še bolj kruta,
kadar javna razprava, referendum, ustava odločajo o njej, 
samska ženska ne izbira sebe.   

Simetrija

Iskal sem te med oddaljenimi zvezdami na nebu 
in koralami na dnu morja. 
Iskal sem te v družbi zasneženih smrek, kot stezo med stezicami. 
A če imaš kraj v srcu, niso pomembni ne mere časa, 
ne razdalje in ne vatli misli. 
Ko vse to premagaš, se vse zgodi. 
Po tolikih letih čas si prišla ob jezero v tihoti. 
Valovim kot slano morje, 
drhtim kot zemlja in žarim kot zvezda.

Domišljijski cvetovi so zate, ne za Elizo.
Predstavljajo vse letne čase.
A ti si predstavila Črtomira Ljudmili, ženski premili.
Stala si jima ob strani z zbranimi skritimi zakladi. 
Darove blagodejne iz njih dobivaš na obroke.

V tebi je sled spomina, sled izkušenj in sled sveta. 
Treba je slediti sledi.
Prebila si se skozi sovražne vrste prisrčno hrabra.
Nebo se zviška daljavam približa, razpre odprtost  
prostora sorodnih duš  v neskončnost in v onostranstvo.

Zaman me sence hočejo zaplesti v svoje izgubljene igre.
Tu sem le v uteho grmadi strasti nepotešenih.
Reci kaj, pa bom sprejela, reci kaj, pa bom storila.
Prišla si enkrat za vselej – sprejela in storila. 

Če bi izbrusil svoj dragulj, sijal bi kakor sonce.    
Takšen dragulj je dragoceni trenutek – kairos, 
ki posvečam mu svoje življenje.
Srečati tebe je bil moj najvišji smoter.
Poklekniti pred tvoje božanstvo je bil moj najvišji cilj.
Kot tudi se ustaliti v družbi nebes in zemlje, smrtnih in nesmrtnih.
Kot da so na dlani sanje, 
ki jih je moč izsanjati in želje, ki jih je moč živeti.

V različnih hitrostih tvojih korakov so vključeni moji koraki,
v vibracijah tvojih besed so moje vizije vibracij.

Slavospev bitju

Čudovito bitjece rojeno,
v zibel položeno, hudim vplivom izpostavljeno, 
kot jagnje žrtvovano in v nebo vzeto.

Marija po Mariji je kakor ime po imenu, čudež po čudežu, 
prizemljitev po vnebohodu, sedanji trenutek po spominskem, 
svetloba po temi. 

Bitje simbolno prek lesketajočega oceana življenja 
proti neznanim obalam plavajoče, 
goro premikajoče, v slapovih resnice metaforično spremenjeno 
in z novo vizijo nastopajoče.   

Bitje od bivajočega razlikovano, 
z ljubeznijo iz oddaljene bližine obdano, 
v avri njene in njegove bolečine videno 
v onostranskem tostranstvu mojih sanj vsebovano.

Bitje po motivih Krsta pri Savici v prvi triadi leta navdihnjeno.  
Bitje po motivih Shakespearjeve lirike v zadnji triadi. 
Bitje v cvetju sredi leta in bitje kot drevo brez listov ob koncu.
Bitje v krčih groznega obupa sredi dogajanja navzoče.
Bitje  neskončnega upanja kot mavrica po nevihti. 
Bitje nežno, bitje smehjajoče, bitje kot sonce prek neba (s)prehajajoče.
Blagoslavljam te na vseh potih. 

Snidenje

Ko si kot neznanka iz nevidnega vsakdana 
v vidno polje slavnostne večerje prestopila
zgodil se je čudež – iz  anonimnosti sta nastala čudežni jaz in ti.

Roža čudotvorna – lepa  Vida v svečani barvi. 
Na kamnitem mostu s korintskimi stebri si stala sama in ne-sama.
Motiv slikarski, zveneča struna vesolja, radost avtomatskega pisanja.
Tvoj zapis enkratni v tisočerih oblikah skrit, 
bi v njegovi neskritosti bi prepoznal.

Sinopsis bitja z bitjem v kratkosti skupnega sprehoda.
Vrelec živih besedi  polnih vtisov, nove vtise vzbujajoč.
Posrednik njihov vabljivi glasek,  mili obrazek vez med njimi. 
Nebeško opojni pogledi zrcalo so plamenov globočin srca. 
Kot  blagodejni žarki vsem ljudem in stvarem.
Podoba  tvoja se s podobo sonca podvaja 
in mladostno tvoja dopolnjuje. 
O blaženi svet, ki sem ga videl!  
Ostani zdrava, ljubezniva, počaščena s čajem in slaščico.

In kje so zdaj tiste ulice, pročelja in notranji prostori, 
kjer bi te kot nebeško bitje lahko videl 
in kjer si pustila svojo sled?

Sled je v slogu plamenice, kako srce išče srce, 
kako oči iščejo oči in roke iščejo roke,
kako si stala bela žena na pragu svetov učenosti
v dolini škofjeloškega hribovja 
pomladna žena v jesenskih barvah.  

Kot pozno popoldansko sonce v drugi polovici življenja 
nežno trajam v valovanju prekipevajoče moči vesolja.
V tem evangeliju nenehnega ponavljanja vseh povezav 
občutim vedno nove radosti.

Srce 

Ne bom opustil navade pesnika, 
ki se prisrčno pogovarja s svojo srčno črpalko. 
Čutim plapolanje krvi po žilah z vibracijami brezpogojne ljubezni.
Kakor žarke svetlobe pošilja kri v sleherno celico telesa.  
Prožiš in krčiš se kakor eksplozija in implozija velikega poka vesolja, 
usklajuješ se z vdihi in izdihi, 
s plimo se dvigaš in z oseko upadaš v energetskem pretoku. 

Ti, ki  utripaš v tresljajih zemlje, v zvonenju zvonov, 
Razumeš pesnenje pesnikov in mišljenje filozofov. 
Si kakor konec začetka, o čemer pišeš 
in začetek konca, o čemer še ne pišeš. 
Si kot upanje v uresničitev sanj 
in strah pred izgubo dragocene in nenadomestljive iluzije.
Srce si teka eonov, srce sočutja, poješ in plešeš.

V templju, ki je v notranjem središču, se nahajam.
Utapljam se v harmoniji dneva. 
Objema me s strast in toplota popoldneva v vrtu, 
preplavlja me sposobnost čutenja vibracij. 
Tebe občudujem, ker si polna glasovnih akrobacij. 
Tvoja pesem je edina, ki mi zveni srcu primerno.   
 
Potuješ od misije do misije, od puhastih regratovih cvetov, 
ki jih veter raznaša neznano kam, do cvetov kostanjev. 
Srce prelivajočih prog, srce lesketajočih iskric, 
srce umirjeno zeleno. Srce se vrti okrog srca.

Uvod v božansko popolnost

Raznobarvna hodiš na sprehod kot ima narava svoj letni obhod.
Če se rjava barva z rdečo ali črno dopolnjuje, 
je to vse, kar je ta hip barvitost sama. 
Če se lepota s pozornostjo zliva in ta z ljubkostjo, je to najdražje. 
Če si mladost z zdravjem roko podaja, se vrline krepijo.
Če bil bi le ti, le te oči, le ta glas večne miline. 
Oba bi bila potopljena v to jezero tihote.

Boginja, ki po zemlji hodi vštric, ki se smehlja brez smehljaja, 
ki zavzdihne preden spregovori, ki snuje pred stvarjenjem.
Je to le pravljica, le sanja, le obrobna modra sentenca. 
Kadar že čar zasnovanega dejanja dovoli občudovanje.
Se namig obzirnosti v milosti nadaljuje ali obratno?
Priznanje samo brez boja postane zahvaljevanje.

Imel sem kraljevsko spremstvo,
ker po zemlji hodiš kot kraljica,
voziš avto kot rojenica,
imaš razodevajoči glas kot sojenica,
predstavlja sproščenost nebeščanke.
Bila si nagovorjena, dotaknjena in privedena k sebi 
v imenu ljubezni, ki te ljubi.

Telo se s telesom stika, vesolje z vesoljem in 
življenje z življenjem.
Dih se z dihom vdahne, jok se z jokom vije.
Ob mrtvecu se dvoje v eno zlije.

Vaja v slogu

Vzemiva skromno vajo v slogu, ki ne dosega  tvojega zenita: 
ali list drevesa ve, 
da so krošnje oblik zavesti  z globinami oblik sočutja pogojene
ali korala ve za biser tvoje školjke. 
Ali skrivnostna gospa s pustega brega, 
ki je nepričakovano blizu 
in nedosegljivo daleč od ponorelega sveta, ve, 
kdaj se bo čudež njen pojavil in kje?

Kdo bi vedel, da se vije pot od navadnega izkustva do fenomenalnega,
od občutka kaosa protislovij do občutka simfonije vesolja?
Od utrudljivega ponavljanja istih postopkov pri pouku 
do enkratnega vtisa? 

Treba je verjeti v pot od kaosa do kozmične simfonije. 
Še gosenica se potrudi pogledati iz kokona v svet. 
 
Dama s kamelijami si, a brez sončnika in brez klobučka, 
gospa s pustega brega, gospa skrivnosti polna in
gospa nepričakovano blizu in nedosegljivo daleč od ponorelega sveta.
Ali dama ve, kdaj se bo čudež tvoj pojavil in kje?

Ranjena školjka v svoji pragmi biser skriva.
Kot krošnje dreves oblik zavesti globine korenin.

Ženska je kot mamilo, duhovna aroma in  ličilo.
Nisva se oprijela neznanega namena.
Raje stranske učinke stare zgodbe sva izživela.

Za Valentinovo

Med tisočerimi cvetovi  vzcvetel je tvoj cvet prelestni,
med tisočerimi očarljivimi glasovi zaslišal sem tvoj glas vabeč
iz tisočerih neizsanjanih sanj so stkane tvoje sanje 
po tisočerih minulih trenutkih tvoj trenutek trenutkov prihaja
po tisočerih presrečnih ljubeznih tvoja ljubezen čuteča nastaja.

Karte so mi povedale, da te bom srečal v življenju in te ne bom spoznal, 
a ostal sem zaljubljen v večno ljubezen, nenehno Gregorjevo.

Vsaka celica telesa hrepeni po ljubezni, 
vsak utrip srca jo naznanja in vsak gib jo izraža.
Povej mi, kateri veter je kodral tvoje lase – južni ali severni.
Čigave roke so božale tvoj obraz, 
čigave oči so gledale v tvoje oči in čigava usta so se dotikala tvojih ust. 

II. Jubilejne in spominske pesmi

Ave Marija 
(Ob stoletnici kronanja brezijanske Marije)

Kolikokrat že ubesedena, upesnjena, počaščena? 
Veličastje eklezijalne glasbe
Bach in Schubert sta na čarobni gori.
Naprošena si, da posreduješ naše prošnje.
Povej nam, da nas je Gospod uslišal in tebe z nami. 
Povzeta si in vnebovzeta v sosledju časov.
Pra-mati za njegovo veličanstvo otroka. 

Vsako leto se praznik Marije pomočnice praznuje.
Moč tvoja j brezmejna
papeža v izgnanstvu si privedla nazaj v Rim. 
Osvobodila si slikarja, ki te je upodabljal 
in mene si privedla od iluzij k resnici. 

Dete je iz tebe rojeno, kruh življenja je zanj pridelan.
Še Bog vaju blagoslovlja in mene z vama.
Srečna si, ker si radoživa, spesnjena, ubesedena
kot kraljica Marija razodeta.

Čudovita gospa si odeta v plašč, 
Na manjši in povečani sliki, 
kot končno in neskončno bitje, 
tostran in onkraj obzorja 
s krono na glavi, s svetlobo v očeh,  z usti odrešilnih  besed.

Kraljica vseh kraljic,
vsa se razdajaš, ko prosiš za nas.
Zase ne prosiš ničesar 
in vendar vsi k tebi molimo in te prosimo za nas.

Po vseh meridianih te slavimo.
Vstajenjsko sonce vse dni nate sije, 
veselje do življenja te obdaja, 
nenehno te ljubeča pozornost izpolnjuje.

Dušanu Pirjevcu v spomin

S tega sveta si emigriral kot pregnanec.
Zrasel si močan kot samotni hrast, a bil si pokošen kot bilka.
Sledil si melodiji propadle revolucije. 
Na skupne shode k Mraku si prihajal 
in odhajal dostojanstveno po taktirki usode.
Kot modrec si govoril o jasnini Biti. 
Opuščal si akcijo, ker je bila reakcija prehuda. 
Po tebi ni prepozno za posvetne, svete in božje reči.
Odšel si od nas z lastno bolečino. 
Učencem pa je ostala tvoja veličina.
Resnica te spremlja celo prek groba.

Pred udarci se nisi branil z zmoto ali z masko. 
Branil si se z resnico 
in z dejavno ljubeznijo si presegal samega sebe.
Nekaj najbolj dragocenega je odšlo neznano kam.
Bil si tu na filofaksu in zdaj si razpršen v univerzumu. 
Ne  poslušaš več veličastnega zvonenja zvonov.  
Prisluhnil si zvenenju večne tišine.
Ves čas si hodil idejno pred nami 
in sedaj v konsorti tvoji študenti hodimo za teboj.

Eno življenje je ugasnilo s tabo. 
Edinstven svet je zatonil kot sonce za obzorjem.
Sveča je na tem mestu prižgana zate.

Gaudeamus igitur

Gaudeamus za maturante, gaudeamus za diplomante in 
gaudeamus za starše otrok.
Mladost, po tvoji svetli zarji  srce živi.
Pijani od mladosti, žurerski spomini. 
Vivre sa vie, joi de vivre in juisance de la jeunesse. 
Veselimo se napora, veselimo se napoja.
Z učenostjo smo vstali iz močvirja drobnarij. 
V upanju, da se ne bomo nikoli postarali,
da začenjamo na novo razumeti svet,
in da smo nove zarje jutrišnjega dne.

Tu smo kot žitno polje, kot slano morje. 
Maturirani kot okamenel val Krna. 
Smo  kot porodna bolečina mater še nerojenih otrok, 
sredi življenja trajamo kot melodija, hrepenenje, 
da bil bili bi več in bi nam bilo bolje.
Dokončana zgodba v analih tega kraja.

Lahek je čas sinjih peruti gnan proti soncu. 
Svetlobe junijskih dobrav razmikajo presežne kose časa. 
V naši duši prižge se drobna iskra. 
Biti blizu zemlje in daleč od nje 
v izsušenih oazah iskali nove vire besed. 

Oče

Je oče, ki je odsoten kot Bog in je trden kot skala
Je oče, ki reče ostro, odločno besedo in oče, ki ne reče ničesar 
Je oče, ki zrcali celo stoletje in njegovo nedoletje
Je oče, ki predstavlja največjo uganko sveta, ker kljubuje času 
in je samoten in po svojih starših največji primanjkljaj.
Je oče, ki  šola otroke in je blag z vnuki 
Je oče, ki preživi vse vojne vihre in odide v času miru
In je oče, ki je počaščen v večnosti pokoja. 

Ko vpliv enega očeta konča se, vpliv drugega prične se. 
In še več. Gre za zlitje očetov v enega samega – Abba Oče.
To je glas iz globine, sonce v skalovju. 

Radodaren si bil kot narava, razumevajoč kot modrec, 
dober kot kruh, spontan kot sanje,
neugnan kot veter.

Kar drugim dal si, to je tvoje,
zato odšlo je nekaj, kar bo za vedno moje.

Posthumno pismo očetu po očetu

Bil si sin očeta izterjevalca davkov 
in ti si bil izterjevalec pravice zase. 
Jaz tvoj sin sem, zavojevalec pisane besede. 
On živel je kratko in bolehno, ti dolgo in vedno bolj dolgočasno. 

Razdvojeni Hamlet meča zapustil je Hamleta jezika.
Oboje je bilo potlačeno, zatajevano in oboje je neprijetno.  
In zato je še v tem posthumnem dogodju neverjetno, 
kako se v izmikajočem žaru lepote približuje odločilni dan, 
ko bova končno jaz in ti kot dva vala vzvalovala v ljubeč dotik, 
da bova zaplesala ples narave v novem ritmu. 

Ponovne poti, ki vodijo k poravnavi, so v uteho prejšnjim. 
Življenja možnosti sem se lotil zelo previdno. 
Mnoge priložnosti in odločitve so odhajale mimo mene.
Pošlji mi jih iz onostranstva, 
da bodo dvignile tudi raven vibracije tvoje duše.  

Tončki za 30. obletnico poroke

Prišla si in vse drugo je prišlo s teboj, zlasti otroci. 
Prišla si kot val s plapolajočimi lasmi, 
spremljajočimi očmi, okoljskim mišljenjem, prijetnim govorjenjem. 
Prišla si kot sobit, soočenje, kot še neizpovedana zgodba 
Prišla si kot plamen, ki preobrazi nemogoče v mogoče.  

Odkar sva začela hoditi skupaj, nisva se več razšla. 
Hrepeneče  srce vedno znova vzbuja upanje v boljše oblike žitja pri ljubi. 
Velikim dopustitvam so sledile  
nove cepitve, norosti in bolečine. 
Kadar je zmaj s sedmimi glavami spal, bil je mir v hiši.  

Tudi jaz sem videl v puščavi leva vzdigovati jezno glavo. 
Že Prešeren ve, kako se v strup sprevrača vse, 
kar srce si sladkega obeta.
Pa bodi njegov samski stan ali ta poročeni. 
Mimetični učinki tujih avtoritet bili so uvajajoče – zavajajoči utrinki.
Tudi Rilke ponuja rešilne bilke:  
Namesto čokolade milke popotno torbo vseživljenjskega učenja ljubezni 
napotek za potrpežljivost z delom na notranjih cepitvah.   
 
Si pogumna svetovljanka, pobudnica kakršnegakoli nadaljevanja.
Marsikatera nečimrna mačka bi že davno zavihala rep
nad zoprnim gospodinjstvom in intelektualno prevlado. 

Vsa si se razdajala na koordinatah sveta. 
Desetletja si z veliko delovno vnemo reševala probleme 
in obdržala  most med bivšo in prihodnjo družino. 
Omagovala si pod težo bremena zavračanj in malodušnosti,
a iz notranjih bojev igrača izšla si okrepljena.
Videla sva daljna morja in daljna obzorja.  

Nisi izgubila poleta orlice,
nisi izgubljala časa za malenkosti.
Hčerama si odpirala svetle zarje belega dne.
Ne sanje, dosežki te krasijo.
Učiteljica si po srcu, urejevalka stvari si po razumu.

Zakon s teboj je skupna joga dajanja in sprejemanja.
Skladnost med nama je prava dota hčerama.
Od doma odleteli golobici sta kakor sladkor na potici.
Nikoli si nisi predstavljala, da boš nastopala v pesmarici.
Tvoja svetovalka je bila groba Realka.
Molila predolgo si pred njenim oltarjem.
Na srečo tamkaj pridobljeni magisterij ni tvoj edini kriterij.

Z nama se izvaja ponovljiva vaja:
ko bi vse vesolje vase vpila, 
vseh varljivih vab bi se ognila.

Kar bilo je izrečenega preveč, kar bilo je premalo,
pozabi je prepuščeno in spominu,
valovom vzvalovanega žita,  polju sončnic in vrtovom rdečega maka. 

V spomin svobodi

Svoboda nedoumljiva, svoboda osebe je nedotakljiva.
Svoboda po Eluardu povsod izpisana, povsod s krvjo počaščena. 
Ni zamenljivo blago za prostovoljno suženjstvo.
Ne gre ji le za dolžnosti in hišna opravila. 
Svoboda je tista katarza, 
zaradi katere sva in bi si še želela biti, se preroditi. 

Neomejena svoboda pomeni mnogo več kot so dejanja in nehanja.  
Gledam podobo svobode na Delacroaxovi sliki, 
kako kot  ženska vodi ljudstvo v revolucijo. 
Večna romantika si prihajanja nekomu in nečemu blizu! 
Svoboda je dovoljenje, je vstopnica in je hrepenenje. 

Sledil sem luči svobode skozi labirinte instinktov boja in bega, 
obsojanja, prevelikih pričakovanj in razočaranj. 
Večni kontrastni kolorist Delacroax! 
Branil sem svojo svobodo tudi za ceno odhoda iz tega sveta. 
Branil sem jo pred nesporazumi s svetovalcema domačega plotu. 

Očetovi smrtni krči so izkazovali željo po 
rešitvi telesa za vsako ceno.  
Še zadnjič sva se znašla na dveh ločenih bregovih 
iste zadržanosti do življenja. 
Žalovanje za neizpolnjenim življenjem je prineslo uvid, 
da se tako žena kot jaz s težavo osvobajava spon svojih staršev. 
Šele  v Tatjaninih novih prostorih vidim prehode tam, 
kjer so bila prej samo zaprta vrata pred dialogom.
Njena Rimska cesta spominja na rimsko pot Evrope. 
Dan pogreba mojega očeta je bil zaznamovan 
z združitvijo Pavčka in Zajca.
Pojdi v vsem do konca, ker boš za vse plačal. 
Na ta dan sem branil hčerino svobodo tudi  za ceno neenotnosti vzgoje. 
In sredi norosti sem spoznal meje svobode v miru in tišini.

Za materinski dan

Biti mati je najvišje poslanstvo. 
Biti rojenica otroka, njegova pestunja, 
varuška, svetovalka in pomočnica.   

Biti mati kot brezmejno poslanstvo.  
Še kot robot častil bi mater 
in zanjo žrtvoval vso svojo večnost za en sam trenutek z njo.
Kdor ni videl matere zgarane, ne ve za njeno nebeško podobo.   
Med tisočerimi materami je moja mati enkratna.

Prva mati moja rojenica in življenjska vodnica, prve upe vzbujajoča,
Mati svojih otrok sojenica, 
skupna mati zemlja darežnica,
še iz groba glasnica,
simbolna si odrešenica.

Za prvi maj

O pomladni dan, ti si kakor visoka pesem ljubezni. 
Tvoja zlata svetloba se začne vedno bolj zgodaj in sega v večerne zarje.
Občudujem cvetenje dreves.
Gledam opojno zelenje travnikov z zlaticami.
Ob ribniku se menijo žabe s pticami.
A reka teče svoj večni tok.
Poljublja svoje prodnato dno, 
kakor tudi mi še poljubljamo cvetni prah.
Nekateri reagirajo z alergijo, drugi z alegorijo,
nekateri z nostalgijo na zimsko letargijo. 
Drugi z vizijo popolne sreče dehteče rasti. 

Ozelenelo drevje, veje s popki poletne sadeže naznanjajo.
Tako kot drobne misli plamene srca prižigajo.
Zvezde želja se na preprogi dogodkov izrisujejo.
Kot zbiralci sadežev želja smo, majhnih in velikih.
Želje so kot puh bežeči o dobrotah nežnih  in minljivih.

Nov mesec vstajenja naznanjajo kresovi, 
krasijo te podaljšani dnevi novih delovnih zmag. 
Željni smo blagodejnih, toplih žarkov sonca. 
Novih darov in blagoslovov sv. Duha.
Ko dež kaplja s svinčenega neba v odblesk voda in šepeta z listi dreves
purgatorij očiščevanja nas zadeva.
Težko  pričakovano sonce za prvega maja poraja korzo sprehajalcev 
ob obali ustvari. 
V  njih si zajeta kot v objetosti objemov.

Zdravica na poroki moje hčere

Ta poroka se dogaja v častnem mestu Glasgowu.
Prispel sem v to veliko mesto sploh prvič 
in samo zaradi prisotnosti na takšni poroki.
Poroka postaja  danes redek zakrament 
in še redkejša je zaveza parov do groba.
Enkrat si povabljen kot priča, drugič si povabljen kot svat. 
In navsezadnje kot oče oddajaš zetu hčer. 
Izvoljenki mož izreče usodni da in ona njemu. 
Prstana naznanjata čudovito življenje.
Vsi jima zaželimo srečo v tradicionalnem slogu: 
»Zdaj pa prijat'li čaše dvignimo, 
ker smo zato se zbrali, ker v srcu dobro mislimo.«

Da bi jima le vsi prijatelji in znanci stali ob strani.
Živela bosta daleč stran od obojnih staršev, 
ne pa za obzorjem medsebojnih želja.  
Bila je to skromna poroka in obenem bogata s ceremonialom,
profesionalnimi fotografi, šoferji in aranžerji.
 
A glej za vsem tem pompom skrivnostno eno: 
ko smo navzoči na poroki njunih želja, 
smo obenem na poroki dveh evropskih kultur in
po daljnih koreninah drevesa življenja 
na prvotni poroki neba in zemlje.

IV. Sezonske pesmi

Avgustovski dan

Rimski avgustustus veličastni, 
avgustus pustolovec – pomorščak, 
avgustus – mesec vetrov, ognjenih požigov in povodnji, 
mesec kozmičnih in (a)socialnih dogajanj. 
Odpiraš vrata za jesenske sprehode v interiere. 

Med zadnjimi si dragi avgustovski poletni dan.
Prihajaš v letu največjega števila sončnih dni in cvetov sončnic. 
Iz tvojih jutranjih meglic se dramijo sreče eonov. 
Vonjave ciklam še topli vetrič prenaša.  
Nekoliko sramežljiv si že in utrujeno se umikaš s posušene trave. 
Name padajo žarki nebeške mane. 
Naš sončni vodnik se prebija skozi sive koprene, 
izbirajoč si svetlejše in temnejše med njimi. 
Da  mu ne bi prehitro potekel rok porabe, 
puščajoč za sabo še spoznavno sled najbližje zvezde.    

Kar škoda je, da se moram od tako veličastnega dneva posloviti.
A rade volje to storim, če drugi bo prav takšen, 
da se bo vredno zanj založiti. 

Junij  

V mesecu mojega rojstva in konca vsakega šolskega leta
prevzet sem od opojne vonjave poletja, 
očarljive jase svetlobe, plavajočih rojev zvezd, 
žgolečih jat ptic.  
V svoj zenit največje bleščave svetlobe leto je prišlo 
najkrajša noč posuje nebo z dragulji zvezd 
in mesec tiho plove med njimi.
Prometne  žile so prepolne, nevarnost infarkta blizu
in traktat vlakov na tirih.

Čutim muziciranje žitnega polja in topli vonj pokošene trave
Plešoče kresnice nad tlemi so kakor sklatene zvezde z neba.  
In te kakor neizpolnjene želje izpisane so na nebu 
in kot prižgane lučke v duši.  

Svet postaja v kresni noči skrivnostni čarobni napoj ljubezni. 
Vsak ga pije, vsakogar se dotakne, 
a nihče se ne more v njem stopiti. 
Je pa prerojen in obdan s stvarmi, 
ki jih ne bo nikoli razumel in bodo vedno enako svete 
za občudovalca Boga in posvečenja. 

Ko se daljša junijski dan na največji obseg časovni
Me mamijo glasovi ptičev iz daljave, 
Širjave morja, obljuba užitka
izpolnjenosti z vsem. 

Govorice in molk ljubezni v parih,
Potovanje do nove zemlje in spet nazaj.
Iz kroga v krog odličja se prestopam
Po mestih nekdanje in bodoče slave.

Pesem pomladi

8. marec  navdih pomladni za pesem praznika žena pomladi,
kmetic, ki sejejo semena na poljih, 
proletark, ki s tisočerimi opravki delo svoje dopolnjujejo,
intelektualk, ki rože uma v skupno vazo dajejo. 
Praznik je vseh teh glasnic marčevske vizije 
od velikega dne do Velike noči – vstajenja v premeni časov, 
ko otroci staršev sami starši svojih otrok postajajo 
in jim sprejete nauke predajajo.

Ko skozi mene dehti in diha pomlad, 
se razbohoti poletje v vsej svoji širni svetlobi in toploti 
in ko skozi mene pronica jesen v bogastvu barv 
in se pogreza zima v temini skrivnosti. 
Ko  se skozi mene dopolnjujejo človeški rodovi je moja naloga le ta, 
da vse te sile združim v eno samo poslanstvo ljubezni.  

Ritmi 

Slediti je treba sezonskim, epizodnim in kozmičnim ritmom: 
ritmu letnih časov, dneva in noči, luninih men, 
ritmu kroženja zemlje okrog sonca po solsticijih, 
dnevnemu ritmu sončnega vzhoda in zahoda,
ritmu avtomatskega pisanja. 

Plešemo pet šamanskih, svetih ritmov 
– tekočega, stakato, kaotičnega, lirskega in mirnega.
Tu, sredi sveta, se tok reke obrne, k oceanu življenja nas žene. 
Slapovi resnice se zlivajo v en sam mogočen tok. 
Transformacija vode je veter 
in mi brijemo z njim okrog krošenj dreves, travnatih bilk, 
dvigamo peščena zrna v puščavi, se prepojimo z njihovo zlato svetlobo. 
Njihove trke s kožo občutimo kot pike drobnih žuželk. 
Brazdamo morsko gladino v valove, ki pljuskajo na obale sveta. 
Poslušajmo ta ritmični zvok, to pesem voda. 
Nato gorimo neizgorljivi v prasketajočih plamenih svetih strasti. 

Dve razbitini, ena lepota brez primere, a po njej dragocen spomin. 
Ujeti svoj ritem teka, ritem sveta, ritem vrtenja zemlje, 
ritem usklajevanja s samim seboj.

V utripu srca skrivnost sveta utripa. 
Ritem bitja srca se ujema z ritmom valovanja morja, 
bibavica v meni z bibavico v njem. 

V. Epsko-zgodovinske pesmi 
 
Belem

Hrabri kraj izbojevane lepote. 
Jutranje megle se dvigajo, da bi odstrle motive nekdanje slave.
Spomenik odkritij – Padrao dos descobrimentos.
Kaže smer pohoda borcev za svobodo
in to v prostost in prostranstvo. 
Trdnjava mogočna s topovi vsakomur v bran se postavi, 
a park oljk, borovcev, nežnih jesenskih cvetk je kot oaza miru.
Stičišče sladkega in slanega, 
vodovja širnega in širokega, nevidno globokega.
Nedaleč stran stoji zlati most do vsemogočnega Kristusa Kralja. 
Let galeba in let letala sta na različni višini. 
Glej jadrnice okrog prekooceanke in korono okrog sonca.
Svet, ki si se azuležno prerodil v spopadu kultur, 
ki  si vzdržal v potresu blagoslova ognja in vode.
Svet, ki si vzdržal diktaturo praznih besed.
In  se odpiraš za turistično Meko.    
Ti si primer sveta, ki se rojeva vedno znova.

Podtalje poslednjih ljudi 

Poslednji ljudje le še iz podtalja tulijo kot volkovi.
Obupani ne vedo več, kaj jih je privedlo nazaj v votlino.
V spremstvu štirih apokaliptičnih jezdecev in fatalistov.
Ptič feniks se v preletu opustošenega sveta začudeno vprašuje:
»kdo je zastrupil sonce, kdo razbesnil vetrove
in kdo pregnal je sveti ogenj med bogove.«
Prestrašeni od potresov, ujem, vojska so zadnji Zemljani.
Pozabili so na svet(l)e trenutke smeri evolucij,  
ki so jih predniki za zlobne zadeve zapravili potratno.

Ni bilo ne takšnih in ne drugačnih meja, 
ki jih niso bili pripravljeni poteptati. 
Ni bilo hlapčevanja in svobode, 
ki ju ne bi bili pripravljeni pomendrati v prah.
Ni bilo vznemirjenja, 
v katerem se ne bi rotili za 'komu je mar zame.'
Ni bilo dovolj potokov neutolažljivih solza, 
ki bi jim usodo sožitja naklonili.
Oh, kdo še sliši te glasove iz temin maščevanj in nevoščljivosti?

Milijarde podobnih planetov, milijarde podobnih usod.
Polifonija enotonske piščali?

Renske nimfe

Pozabljene podobe stopijo izza obzorja  
Offenbachovega labodjega speva sebi in zgodovini. 
Mogočno teče reka Ren. 
Na  obalah gostuje sile dobrega in sile zla 
Sile vojne in sile ljubezni se tam shajajo in razhajajo.
Iz skrivnostnega ozadja vstajajo junaki teme in junakinje svetosti. 
Nimfe pojoče, nimfe plesoče, nimfe dobrodelne.
Nimfe vojsko od zlih dejanj odvračajoče,
da krvi željni vojaki svoje zmage ne bi slavili 

Ko ona postala je vilinsko sanjska, da bi njega iz sanj  zbudila,
ko sta končno oba bila pripravljena na sožitje, 
ogenj ju je pokosil in večni domovini posvetil.
V mesečini so vojaki ljubezen pogubili.
Spev sladak, spev mehak, spev do srca segajoč in odrešujoč.

Brez Renskih nimf ne vedel bi, kako on brez njih zavržen bi ostal 
kako družine nadnaravna sila večne domovine ne bi slavila 
in večnega praznovanja ne bi naznanila.

Termopile

Ta kraj je himna špartanskemu kralju Leonidu.
Nisi sodeloval kot epski junak v Homerjevi Odisejadi,
a postal si legenda. 
Besede zanosne, dejanja velika,
pogum, ki prehaja že v predrznost 
in ta v strast, ki ne posluša modrih nasvetov
in ne pozna umika, pozna pa maščevanje. 
Izpostavljen pozabi si obstal v bitki.

Prihrumel nad tvojo peščico branilcev sovrag je z juga.
Kralj Perzije, Kserkses, se je posluževal vseh zvijač in izdaj,
zapeljivih obljub, varljivih plesov. 
Hotel je biti tlačitelj Evrope, požigalec sveta.
Vodja nahujskanih množic brez števila 
in njihovih zastrupljenih puščic.
Ugonobiti te je hotel za vsako ceno
in ti za vsako si ga z zadnjim padlim možem izplačal.

Izdajalec je bil prvi tvoj prevajalec v drugi čas,
tvoj Juda Iškarijot in tvoj sovrag.
In prvi maratonec – sel z novico poraza pade tudi sam.    
Še kot mrtev sporočaš nepremagljivo legendo 
pravičnega boja. 

VI. Razsežnosti stvari in sveta 

Beračica

Večni  'daj' mrmrajoča,
roko  stegujoča, za  drobiž pozornosti moledujoča.
Mrzli  pogledi mimobežnih sprehajalcev,
nepriznana mati, hči in žena.
Prezirljivih pogledov si deležna.
Strgana zgodba, ki ji nihče ne sledi do konca.
    
Prezir, ignoranca, hlad, le začasno usmiljenje,
kak novčič od neznanca prileti.
Mimoidoči te zvedavo pogledajo, a ne zvedo ničesar.
Večni zakaj ima svoj zato.
Če  kaj razlaga, kdo ji to verjame?
Zgolj meso, zgolj mesto dogodka. 

Potepuška Jeseninova psica, več ti dajem, več zahtevaš.
Je   tvoje to, kar ječaje splava v katakombe nezavednega?
Je  tvoje to, kar se kot dar naznanja iz daljave?
Je  tvoje to bogastvo, ki je v zaznavah in predstavah?
Nič  in vse je tvoje.

Blagodejni zvoki

Nežen, droben glasek je kakor škrabljanje dežnih kašelj prišel do mene.
Nebo kaplja mi na glavo, razodeva moje rane, a kdo jih celi.
Razni zvoki so kakor v nasprotju z zvokom tišine v nas. 
Danes so vsi bolje poznani glasovi kot glas srca.

Poslušam te od znotraj kot petje glasov vzradoščenih,
da ostala bi ena sama najlepša melodija v 
ubranem sozvenenju v svetem, brezbrežnem in breztežnem prostoru. 
Poslušam to žvrgolenje, reganje, šumenje, šelestenje, 
nedeljsko zvonenje.
Ptice prostranstva, žabice močvirja, reka za mano, 
listje dreves, zvonovi nebes.
Kako blizu in kako daleč so ti obdajajoči zvoki?
Kako moje in kako samosvoje?
Vsaj posnetek božanske menjave se zgodi, 
ko se jutro zazori in večer zvečeri.

Helsinky je bilo mesto očarljivih popevk. 
In ko poosebljeno ljubka slovenska pesem na evrosongu zadoni,
tvoja postava se v eno samo melodijo spremeni.
Tvoj doneči glas neizposojljivi iz polnih pljuč prihaja,
vseprežemajoči prostor izpolnjuje.

Poslušam te s tvojimi plapolajočimi lasmi, z žametnimi očmi, 
S tvojimi ušesi razpirajočih rok in širokega srca.
Tvoj zlati glas neizpeti, mladostni žar neizživeti.  
Spevno in odmevni melosi v svetlomodrem prostoru
že sedaj zvezdniški in bodoči supernovi.

Bobnanje

Povabljen sem na praznik tega sveta,
ki mi je osrečil življenje,
mi odprl vsa čutila in me zlil z vsem.

Kako me to bobnanje vsega prežema?
Obilje vibracij, raznorodnih energij prednikov in zanamcev 
teče skozi mene. 
Izgovorjene besede se v bobnanju izgubijo. 
Moje in tvoje sanje v isto tkanino stkane.  
Traktat udarcev srca  so katarakt vseh organov telesa.
Določajo jim takt presnove. 

Množica mladih teles na tleh.
Razklepa se prostor, tresejo se tla, 
trese se koža od glave do peta.
Udarci na bobniče ušes udarjajo,
možgane obkrožajo.
Angel odleti kot ptica s ploščadi.
 
Bolečina sveta

Kako malo je treba, da padeš z višav v nižave, 
včeraj ugleden, danes zaničevan, obtičiš za skalo, 
nasproti ti pride kraljica sveta, da te vodi nagovorjena skozi bolečino.    

Ti si bolečina nedoživetega in nepreživetega, 
bolečina nerazumljenega in nesprejetega,
bolečina z analgetiki ublažena, z besedami spodbujena ali omiljena, 
bolečina od ponosnih k ponižanim prenešena.

Ti si bolečina rojevanja in bolečina umiranja; 
bolečina kaosa po koncu vseh bolečin.
Ti si kot mati, ki prenaša izkušnjo neuslišanih želja tudi na otroka, 
Ti si kot oče, ki s slepo voljo povzroča svetobolje. 
Ti si s strani nepriznane ženske večni opomin. 
Podarila si mi svojo bolečino in svojo veličino.

Ti si bolečina ob izgubi nekoga, 
rasteš iz nemoči v boj za novo kakovost življenja.
Ti si fizična bolečina, ki me spravlja v zadrego. 
Ti si bolečina kot umetna megla s strahom pred izobčenjem.

Četudi si po vseh preizkusih neustrezen in 
po neusklajenih pričakovanjih nesprejet,
je to tvoja bolečina, in njen krik sega do neba. 
ne moreš se je znebiti.
Ne moreš zaradi nje s sveta spoditi drugih in sebe. 
Je dvojna bolečina, ki razstavlja srce in nas dela tujce pred tujci. 
Je  pa nasproti njej apel neba z onostranstvom smisla.
Učimo se spravljivega odnosa do bolečine. 
  
Čas

Rabelj in spomin obdobij, dogodje obrobij. 
Vodiš me naprej kot vijugasta svetloba.
Ko se boš izgubil za gorami, se bom jaz v zagrobni tišini. 
In dokler boš trajal ti tod okoli, bom tudi jaz.

Zaradi tebe sem raje prepozen kot prezgoden. 
Če starša bi me preživela,
ti bi bil njun ženin in nevesta.
Prevzel si nase križe vse in tudi te, kar jaz jih nisem zmogel.

Kot mineva dan od sončnega vzhoda do zahoda, 
tako traja pričakovani čas od srečanja do srečanja, 
pa naj si bodo ta še tako daleč vsaksebi. 
Srečanja izstopajo kot sonce izza oblaka, 
kot luna izza stanovanjskih blokov in zatonejo 
kot zvezde za obzorjem vidnega sveta. 
Onkraj časa je ne-čas. 

Toda za horizontom spomina horizont pozabe se nahaja. 
Za njo je še hujša lahkotnost pozabe pozab kot horizont celotnega izginotja, 
čas povsem izgubljeni in za njim, 
ciklično ponovno najdeni čas negibnega sedanjega trenutka  
večnosti v oceanu minljivosti. 

Dogajanja

Nova misel je prav njim posvečena,
moja življenjska reka teče navznoter, 
kri pa  odteka navzven. 
Z nebeške višine vidim različne vijugaste reke, 
ki se vijejo v različne smeri. 
Vidim morje, vidim hiše mesta. 
Vidim ogrlico predmestja, vidim ceste, hribe in doline. 
Odvrtinčili so se kovčki, odvrtinčili so se dogodki. 
Bom našel sebe v tej zbirki, 
ali vsaj to, kar sem vložil v svoj baggage? 

Dogodki v domovini bodo prostovoljno počakali,
da izvem zanje in da  bom vedel, katere lahko pozabim. 
Dogodki se odvijajo, da bi se jih grozili in da bi nam bili v veselje. 
Radi se strnejo v nadaljevanja zaradi pričakovanja.   
V stikaški vnemi stikamo za motivi, ozadji, 
ki pa jih akterji predstavljajo telegramsko, stiskaško.
A vsaj tvoj obraz me v prijazni, skrivnostni luči nagovarja.  

Ime rože je oživelo, 
po prometnih žilah se je začela pretakati renesančna kri  
Gutenberg - predzadnji bog črkopisnega vesolja 
kot ptič Feniks se je prerodil   
Na neštetokrat prebranih besedilih novo besedilo se je zasnovalo
in na spominu na zgodeno utemeljil se je spomin na ta dogodek,
ko nov dan se je zazoril.
Simbolno bitje delujoč simbolno, nove spise in dopise sestavljajoč
v internetski zvezi umetnega biotopa se nahajaš kot kraljica. 

Družina

Kot ribiči smo, ki v skupno mrežo lovimo
nevarnosti in priložnosti v oceanu življenja.
Plovba po njem ni lahka, a vsaj zdi se varna.
Težko je, če se v njej shajajo nepokopani mrtveci, 
ki bi najraje zbežali drugam, 
ker dajejo prednost umiranju pred rojevanjem, 
strahovom pred dejanji.

Družina je sotočje sorodstvenih rek.
Njihova zgodovina je sosledje družin.

V družini je potok mojih nekdanjih dni tekel na skrivaj.
Tamkaj dni mojih niti polovica ni minula.  
Ta družina je bila od znotraj na črepinje razbita. 
Izvirni stili bili so v njej poteptani in v samske celice zaprti, 
kot suho listje okrog drevesa znešeni.

V prepirih staršev nepriznana, 
v konfliktih silno razrvana, v ognju strasti očiščevana, 
apokaliptično na rob obupa potisnjena, 
prerojena ob hlevskih jaslih in ne razdrta.
Pred njo sveta sila se prikloni.

Družina pred družino zrelostni izpit polaga.
Sveta družina je po odrešeniku odrešena,
po otroku zasnovana. 
Še po družini je družina. 

Freske na izletu po domovini

Kamen mehak, kamen pripravljen za posebne izreze. 
V kamen se vtiskujejo silhuete srednjeveškega mesta na ozadju, 
na obzorju obzorij.

Na freskah po cerkvah je upodobljeno življenje svetnikov.
A mi smo nesvetniški na tej strani.

Imeli smo državotvorni izlet po domovini.
Glej cerkev ob strani na griču sameva. 
Njene freske so zaklenjene.
Druga cerkev pred nami z mašnimi plašči v vetrini, 
ki čas izdelave oznanjajo, ne pa oznanjevalca.

Zvoniki se sami v oblačno nebo prebijajo.
Gostilne ob strani ceste nas v goste vabijo.
Nismo šli posebno daleč, da bi prišli skupaj dlje. 

Kar tako nekaj dela?

Samo da je nekaj kar tako,
prostranstvo skrivnosti, prostranstvo hitrosti, 
da je sploh kak odnos v dvojini, 
da je v kakršnikoli svojini in sinjini. 

Moški  in ženska sta v čedalje krajši razpolovni dobi. 
Da  bi se le odpovedoval, le izpovedoval, 
da navsezadnje še tega ne bom mogel več, 
da bi se vse utopilo v dolgčasu previsokih pričakovanj, 
da bi postalo vse bogastvo nevede že po prvem, 
prav gotovo pa po zadnjem poskusu  le stvar domišljije.

Bom mogel izmed tistih, ki bodo, izbirati tiste z bolečino, 
ker vsaka ranjena školjka biser skriva.
Bom mogel biti izmed tistih, tistih, ki so, 
ostati s tisto, ki me ne zapušča v kritičnem trenutku.
Bom mogel  med tistimi, ki so bile, 
še zaslediti skoraj zabrisano sled meteorja?
Bom zmogel prenesti bolečino, 
da sem bil  preizkušan in za koga neustrezen?

Ali list (Descartesovega, Kleistovega, Jungovega, kabale) drevesa ve, 
da deblo povezuje krošnjo oblik zavesti s koreninami? 
Ali ranjena školjka ve, da v sebi biser skriva?
Ali dama ve, kdaj se bo čudež njen pojavil in kje?

Kdo ve, zakaj si se  prestavila iz osnutja na konec spočetja, 
kdo ve, zakaj se kdo odziva ali ne. 
Kdo ve, kdaj se razočaranje pojavi, ko iz dela, 
kjer si le manjši del celote vključen v večjo celoto, 
postaneš celota sama zase, ki v izteku ni več niti delec.  

Kdo namesto nas?

Po ljubezni hrepeneča višina, 
ljubeča se sama dviga nad menoj.
Tako kot se biseri sestavljeni iz mestnih luči 
sestanejo z biseri nebeških zvezd,
beseda besedo išče za svojo potrditev, 
ne kot strupeno puščico in ne kot zavrnitev.

Naj bi oddaljene zvezde za nas neznano strast izžarevale,
naj bi se mesec vihrav za nas s pretvorbo svetlobe sestal. 
Kdo naj bi si namesto nas dovolil izgubo v imenu ljubezni. 

Ob zavrnitvi reče on njej ali ona njemu  
ko ga/jo užaljeni ponos Lermontova prevzame: 
»ne bom se pred tabo ponižal.
Ne tvoj očitek ne tvoj pozdrav ne bo me več tebi približal.«
In tako on ali ona namesto stvarnikovih svoje umetne zvezde gleda.

V sv. Pismu Jezus pravi, da pusti vse in pojdi za njim. 
A če to ni poslanstvo, ampak narek in celo prisila,
preveč zlahka verjamemo, 
da so bili namesto nas že drugi grešni kozli sprejeti.

Knjiga življenja

Berem te kot to in ono knjigo, da bila bi eno samo branje.
Pišem zate zdaj ono zdaj ono vrstico, 
da bila bi eno samo avtomatsko pisanje.

Ob zori knjiga življenja leži oprta pred ljudmi.
Kdo ji bo pisal program in kje?
Kdo bo še hotel iti v isto sled? 
In kdo bo hotel biti  boljši kot sva jaz in ti. 

Človeška govorica je kot brbotanje vodnih mehurčkov, 
vanje rado hitro kaj udari.  
Je kot rojenje čebel, ki zbirajo med, 
a jih panj se podre.

Pisanje se bere zvezno.  
Četudi pišeš svoj roman in gledaš svoj film, 
zdrvijo mimo tebe še številne zgodbe kot mimobežni vlaki, 
ki se te dotikajo in tiste, ki se te ne. 
Tiste, ki so zaključene in tiste, ki niso.
Čas določi, katere so sestavine kolektivnega spomina 
In katere so le epizodno individualno pomnenje.
  
Ko prepiri so motivi

Ko moj duh ne vidi v tebi več nasmeha Mone Lise, 
poguma Ivane Orleanske,
ko nisi več kot okamenela Marija v pristanišču S. Margherita Ligure, 
ki kot'stella del arte' pozdravlja vsakega potnika posebej,
ko tvoja roža čudotvorna v vazo oveni, 
je pravi čas za erinije – boginje maščevanja.
Boji za prestiž niso le potegavščine Tila Eulenspiegla. 
Ne ve se več, kdo ima s kom sploh še pravico govoriti,
se zavzemati za pravično stvar z nepravičnimi sredstvi.
 
Dva nasprotujoča si duhova skrbita za zdravje narodnega telesa.
Ne prepirajte se za medalje 
vi polovični maratonci in vi, 
ki ste maraton treh src večkrat že pretekli. 
Nekateri ste že omotični od previsoke doze holesterola in alkohola 
in drugi komaj predstavljivi romate po gostilnah kot abstinenti. 
Samo še sok je primeren za vas, kakšno pomilovanje.   

Zlate misli in železna disciplina sta potrebni za zdravje narodnega telesa,
da se ne bi na cestnih dirkah pobili nešportniki s previsoko dozo adrenalina. 
Pravično sodbo si zaslužita bolnik z jobovskim jamranjem 
in oznanjevalec, ki je skoraj že svetnik; 
tako svetovljan, ki se pri jadranju po Karibih s pirati sooča kot 
domačin, ki  turistično kmetijo z eko-pridelki vzdržuje.
  
Smo dežela prepira, nespravljivih meja in sodnih zaostankov.
Tu že piš vetra povzroči nasprotovanje.
Vsak se po svoje s tradicijo daje.
Vsak svoj kol iz zemlje ruje
kot da ljudje brez tradicije še nimajo svoje tradicije. 

Mati in hči
 
S svojo hčerjo spre se dobra mati: 
»Smrklja, kaj mi dela. 
Strežem ji ves dan, a ona se ne zmeni zame. 
To je višek, več ne zmorem« – ječi mati. 
Ker drugega advokata ni bilo pri roki, 
sam se v vlogo zagovornika postavim z malo upanja na zmago. 
Distanciranje bilo je preveliko. 

»Povej mi žena, kje je vir vajinih nesoglasij. 
Kaj ti hči natanko dela?« 
Žena še nadalje slabe vtise niza. 
Jaz jo vprašam: 
»kakšna je zveza med njeno neprijaznostjo in tvojim obtoževanjem?« 
A že brez odgovora je jasno,  
da hči bi morala biti ti po volji. 

Sam sem z glasom vpijočega v puščavi opozarjal, 
da drugi viri so še razpoložljivi in v pripravi. 
S tem vrata zaupanja si odpiram, 
da se lahko potoži. 
A ona kar odide. Hvaležnosti ne izrazi nobene. 
In tako smo za bregom vrednot obtičali. 
Več bo vredno, če znanka ji izjavi:
»Gospa, vse bo v redu.« 

 Meditacija 

Novi čas nam je prinesel nove upe, meditacijo in management podjetij.
A glej tudi meditacije so raznolike po predstavah in poteh izvedbe,
po ciljih in sestavi tako kot hrana v menzi. 
Ni slabo, če znaš krmariti lastno življenje tako kot lastno podjetje. 
In imaš zato še izpit za obračanje splava po brzicah sprememb.
Težava je ta, da so te veščine bednikom le uteha na poti v pogubo. 
Svojega loka ne morejo napeti dovolj globoko, 
da bi puščica zletela od njega dovolj visoko.  
A vseeno je priporočljivo zamisliti si, 
da puščica zadane cilj tako kot ciljno zdravilo. 
Čeprav duhovne tehnike niso na boljšem glasu kot katere druge, 
njih rabo pogojuje verovanje vanje.  

Začenjamo jutro s čudenjem, 
predanostjo na višini duha v skupni vibraciji celic, 
in z valovi, ki se razlijejo po celem telesu in po vsem prostoru. 
Meditacija na dih je že meditacija na navdih.
Zazibajmo se tedaj v čutni inspiraciji. 
Z notranjim očesom spremljajmo eno z drugim. 
Opazujmo postopno korakanje po poteh domišljije, 
okušamo slast bogov, božanje nežnosti, 
radost sprejemanja tega, kar smo že od nekdaj pogrešali. 
Kot v de Mellovi zgodbi začutimo vseprisotnost Boga,
ki nas vabi v polnost življenja. 
Začutimo življenje za ta odrešeni trenutek.     

 Minevanje 

Komaj se rodiš, že izgube življenja se bojih
Komaj se veseliš, že brezna duše se zgroziš
Obžalujem, da s to nevšečno zgodbo prizadel sem tudi tebe
Vsak dan sočutno mislim nate 
po čudežu spomina in po spominu na čudež rojevanja.
Ko se zvečeri, se skrivna bol izrazi in ko se zdani notranji krč popusti
Ko zvon zazvoni, solza po licu spolzi, pomlad vzbrsti, nov krst se zgodi.

Vso večnost te ni bilo in vso večnost te ne bo, in zdaj si tu. 
O skrivnost vesolja!
Tvoj drugi prihod pričakoval sem dolgo 
Nehote sem gojil nanj le še spomin na pričakovanje
In ko sem te dočakal, 
moj skriti obup se je s tvojimi skritimi dvomi srečal.
Tvoja nedoumljiva razlika je v mojo izbo 
kot svetloba s tujega sveta prinašala jasnino.

Navsezadnje prišlo je do spora, prišlo je do preloma, 
prišlo je do brezen s praznimi upi izpolnjene pokrajine. 
Namesto prisotnosti biti nastala je njena večna odsotnost, 
nevredna tvojega spomina.  
Če takšno sporočilo v ozvezdje biserov udari,
koš je pravo mesto nanj pozabe. 

 Mladi 

Mladost po tvoji svetli zarji srce hrepeni.
Mladi nosijo duha nove dobe iz roda v rod
- prek mraka neiskrenih, votlih besed, 
- prek zmaličenih podob strtih src,
- mimo takšnih, ki iščejo kamen v puščavi, 
da bi  se  spotaknili obenj  
in kritizirajo druge zaradi motečih detajlov  
kot  javni tožilci in jim pri tem  ni mar vizije,
- mimo omahljivcev, ki ječijo pod težo notranje revolucije, 
ki je ne morejo nositi na svojih plečih,
- mimo dvomljivcev v uspeh podjetja do nove zarje boljšega jutri,
- mimo tistih, ki zamenjujejo demokracijo s prostaščino  
in gostilniškim  žargonom zamenjujejo svoje dostojanstvo za  barbarstvo.

Tudi mi smo bili mladi.
Hodili smo v šole, ki so nas nekaj naučile.
Hodili smo v brigade in na delovne akcije.
Prepevali smo pesmi o domovini.
Potovali smo iz kraja v kraj z avtoštopom.

Umetnik zmore mladost, zdravje in lepoto prevzeti vase.
Zmore jo še enkrat izživeti.
Življenje je nenehno živeta strast, zato ustvarjati ne jenja.

Pozdravljena mladost, ki odpiraš vrata prostorom in časom. 
Utrujena in nedoumljena si od razglašenih vibracij okolja.
V kopel  prenove telesa podana s poskusom začeti od začetka.

Močna kakor smrt

Močna kakor smrt je tvoja gravitacija, 
ki vse bi vzela brez najave in obetov. 
Zaradi tebe raztreščim se kot val na obali.  

Kot smrt tudi usoda zavračajoč sprejema, 
čeprav sem bil dotaknjen in nagovorjen od znotraj. 
Zavirajoč pospešuje razhajanje,  
ker sem le zaradi izpraznjenega zdaja v vsakem drugem času. 
S prelaganjem ostaja pri svojem,  
ker se s paradoksi  prek pozabe pozab sublimira. 
Z ironijo se p(r)oslavlja, 
a le z vsaj delno afirmacijo lahko kaj negira. 
Z vizijo iluzijo ohranja, 
pri čemer je bolečina deziluzije boljša kot bolečina iluzij.
Samo z nepomembnim delom je že celota, a celota vsega je izginotje                  
Samo če je v celoti sprejeta je kasneje vsaj del. 
Če bila bi ljubezen in strup sovraštva v isti steklenički, 
oboje bi izpil in prostovoljno muke v hadesu ločitve bi trpel.

Razodevaš se v okusih tisočerih jedi in vonjavah tisočerih orhidej.   
Vidim te kot rožo, ki se razcveta v talentih,
vidim te kot oči, ki se gledajo v očeh. 

Skrivnostna tema, iluminacija neba – neznano slavje.
Spomini nežni nedosežni iz mesečine stkani, 
iz daljnih krajev očarljivo prevzeti, 
a dom je stekališče hrepenenj in njihovo dvorišče.

 Most med mostovi

Nisem edini, ki zanj si sveti kraj spomina.
Nisem edini, ki te opisujem in upodabljam. 
Marjana je o tebi prepevala veselo popevko.
Povezuješ Gallusovo nabrežje s Hribarjevim trgom,
slikarske galerije na eni strani z bistroji na drugi.

Šuštarski most s korintskimi stebri. 
Si most med mostovi čez Ljubljanico. 
Povezuješ sprehajalce po stari Ljubljani.
Ob letu osorej zbereš v reko zavržena kolesa,
ob letu osorej se prižgejo sveče na obeh ograjah. 
Na tebi rade gostujejo neprebrane stare knjige.
Na tebi sva se sestala ti in jaz – dva neznanca, ki nista ostala skupaj, 
a ostala sva v istem dragem spominu, 
vsakokrat drugače zastavljenim.
     
Pridružuješ se mostovom velikih rek, 
mostovom velemestnih vzdihljajev, 
ki so že sami zase arhitektonski spomeniki,
prikladni za romane, zgodovinske zgodbe.
Vsi mostovi soglasje obeh bregov pričakujejo,
pa četudi gre le za poljano puhastega regrata na eni strani 
in kostanjevih cvetov na drugi. 

Nagovor štirim elementom

Draga zemlja, poln sem tvojih plodov in virov energij, 
dragoceni ogenj, poln sem žara tvojih strasti in 
tvoje prežemajoče svetle toplote, prerojevam se v tebi, 
draga voda, s teboj preplavljam vse bregove življenje tja do igre smrti, 
fluiden sem kot vseobjemajoči zrak, 
kot ovoj zemlje, kot avra svojega telesa. 

Iz štirih elementov sem sestavljen. 
Po njih sem vdih in izdih, 
nezavedni začetek in predvidljiv konec. 
Življenje me diha v ritmu, 
dih me premika, srce me utripa. 
Naj bo moj čas večnost pomladi in drugih letnih časov.
Hvala ti dih zame. 

Ne vem, koliko vdihov se izgubi, 
preden sedanjega spoznam za navdih svobode.
Ne vem, koliko lesa pogori, preden se zavzamem za to, 
Da sveti svet ne bi bil pogorišče.
Ne vem, koliko reke je že preteklo, preden vem, 
Da je njeni vir treba ohraniti čist.
Ne vem, koliko je stara zemlja, da bi svojo mladost lahko ohranil. 

Ničeve  strasti

Kot brezsrčnik svoje srčne želje pred tabo sem blamiral. 
Dejanje pretežko za izvršitev sem daroval na oltarju lepote.
In to me je me je ohromilo.
A tebe v strahu pred sodbo, obsodba doleti.
Sovražnica nereda kaosu podležeš, iz obupa se kaosu predajaš – 
slepilom duha, ovijalkam telesa. 
Kdo bo zlepil odkopane razstresene kosti?
Slabo pokopane mrtvece oživil in k poslednji sodbi jih poklical? 
Sinovi in hčere brezčutja pohlepa, 
oholega zastopstva pravičnih stvari.
Stremite k ekstremom, ki so le ekstremni nič.

Soočen sem z neizvršenim očetomorom, 
Z izdajo srca kot neporavnanim zločinom. 
Gre za videz božanske hoje Venere po  morju, 
čigar valovi se peneč zaletavajo ob strme obale nedostopnosti. 
Pajčevine abstraktnih pojmov se razblinjajo v vetru. 
Na tleh ostajajo črepinje razbitih pričakovanj.
 
Otroški jaz 

Zazrt je otrok v pokrajine slik, 
nežno božanje barv veje iz njih. 
Igra čopiča je igra čutov – glasbil. 
Raznobarvna ozadja se sama izoblikujejo, 
napisi sami tečejo pred nami, 
slike se razprostirajo, 
ptice in rože se narišejo, 
energijo in želje izmenjujemo v vsakdanu do brezdana. 

Moj otroški jaz nikoli ne neha biti zvedav
Nihče mu ne zna odgovoriti na večni 'zakaj'.
Po mamici kliče, za njo hodi.

Moj otrok se je spustil v beg iz enega tujstva v drugo tujstvo.
Poiskala me je policija, pričakala tovarna in našla bolnišnica.
Enako stroga in hladna sta bila dom in šola tudi.
Po duši siromak, sem moral iti v korak z razvojem.
 
Ko bil sem otrok, me pravljice niso našle. 
Jaz sem jih našel na knjižnih policah knjižnic.
Mati mi je predstavljal malodušje in velikodušje,
skrbnico in vodnico in je bila bolj kot pravljica darežljiva.

Pedagoška poema

Obljuba novih nebes in nove zemlje nas ožarja,
a mi še starih obljub nismo preživeli.
Prepričuje se pedagog vsak dan, 
da šolski zvonec mu bije takt, a iz srca žubori in usiha katarakt,
da šola ni kraj zabave in blage, trajne sreče, 
da srce vzdihuje po mladosti, ki jo kar naprej srečuje in se z njo rokuje.

Čez Golgoto znanja pot se vije, 
a mi je nismo  prehodili niti do polovice
že nas radost pogleda onkraj tostranstva kliče.

Abecede in gramatike se kot učenec spomni poslednjih dni. 
Verjemi, da slikar kot pesnik slikata rajske podobe  tam, 
kjer se žametni pogled s pogledom izmenjuje in topla beseda besedo 
svetloba na koncu tunela nas združuje.

Učeče se učenje dogaja se kot žuboreče žuborenje potokov, 
ki  tečejo vsaksebi kakor kri po nasproti potekajočih žilah.
Kakor poljana rož je moja duša poljana želja.  

Brez izobrazbe ločeni poli tavajo okrog vsaksebi:
nočno snovanje – Penelopino tkanje,
odsotnost kot meja razdora,
gola prisotnost – nikakršna vez,
popolna odprtost – nikakršna struktura.

Popravljena pravljica o Rdeči kapici

Kot udeleženec v tem ansamblu se pritožujem na vlogo volka.
Ta pravljica je bila že tolikokrat odigrana, 
da sem izgubil vse zobe. 
Moj želodec pa tudi ni kovaški meh,
da vsakokrat bi moral tebe in babico pogoltniti kar celi.
In za to nečednost me lovec da obsoditi in me ustreli.

Štejem ti v dobro, da z menoj si kar se da prijazna,
ker veš, da z moje strani ti nevarnost ne preti.
A tudi veš, da v gozdu navideznih prijateljev imaš veliko.
Ker si postavna, v njem se skriva veliko pohotnih zveri,
ki te utegnejo prisvojiti. 
In zato bodo še medijsko čaščene.  

Bivši agresivec postal sem današnji preoblečeni volk spravljivi.
Preobraženemu v ovco se mi tvoje življenje zdi 
skrito in skrivnostno, ki odhajajoč prihaja, 
se približajoč oddaljuje, se izpolni s smislom, ko spregovori, 
s tujimi zgodbami svojo lastno spenja 
in pade v brezno duše na višini dneva. 

Bodiva en sam navdahnjeni navdih.
Bodiva ta knjiga, to pisanje in to branje.
Bodiva eno samo srečanje, četudi iz evtanazije. 
Bodiva vsaj en sam spomin, čeprav vsak s svojo predstavo. 
Ker kot v gozdu nedorasli bitji sva sanjala življenje ptice, 
ki zleti iz gnezda. 

Portret sanj

Vsak dan poustvarjam svojo žensko. 
Vsak dan se bojujem zanjo. 
Dušo privlači misel na sveto, ker  je tudi ona sveta. 
Posvečena pozornost je skrivnost privlačnosti. 
Privlačnost brez strasti bi ne bila privlačna, 
če ne bi bila zbliževanja razdalje lačna. 

Sanje so moje najbolj avtentično stanje.
Ko se zgodi v sanjah najlepše svatovanje, 
Me nič ne mika, da bi izsanjano pot buden še enkrat prehodil. 
Zgodba izgine kakor po končanem filmu. 
Zastavljajo se moralna vprašanja,
a vesel bi bil, če bi imela v sebi sled ravnanja.

Čemu sanjske knjige, spomeniki in relikti?
Če v njih ni tvojih besed,
njih dež modrosti je zaman.
Čim bolj sem sanjsko izrazit, tem večji sem sanjski parazit.  

Pijana od bližine prav nič ne misliva na to, 
da se v njej lahko izgubiva. 
Sanjski um je moj notranji učitelj. 

Prepovedi – izpovedi 

Moje usmerjeno otroštvo so starši zasuli s prepovedmi:
»Neroden si; pusti to stvar pri miru, da bom jaz!« 
Niso pozabili na zapoved »uči se«.
 
Mati mi pravi: »Ne delaj tega, ker se bodo zavese strgale!
Ne sili vanjo, ker se še ni odprla!«  

Starši se pobotajo, otroci pa ne pozabijo, ko se poročajo na novo.
Besede se prebesedijo,
definicije se redefinirajo.
Pesmi se prepesnijo kot izpovedane zapovedi.

Pesnica Neža Maurer pravi, da ljudem, ki jih ima rada, dovoli vse.
Po njeni sobi lahko hodijo v čevljih ali bosi.
Kajti, če nimaš več želje, da bi drugim (u)mazal stanovanje,
tudi sam nisi več prijazen in vabeč. 

Kar pridi, kamor te vodijo motivi znani in neznani.
Čeprav zadržuješ se na ustanovi tej in oni kot da so zvonovi
dobiš za komaj začeti dan nov dar.

Prevara

Ne varaš le drugega, varaš sebe in se izigravaš. 
Sam sem jo vabil, sam ustvaril. 
Mislil sem, da živim tvoje uprostorjanje prostora in časenje časa. 
A ti večni premiki in izmiki, napol besede, 
dejanj še manj je kot polovica kažejo v drugo smer. 
Posledica samoprevare je zadržanje zase, 
zamolčevanje grobišč zaradi namerne pozabe. 
Izguba ugleda je beda zmagovalca. 

Konec namesto nadaljevanja in nadaljevanje konca. 
Številni vlaki vozijo do grobišč in pogorišč. 
Ostanek sanjskih obljub je ničen. 
Sledeč algoritmu smo nenehno v prehodnem obdobju,
ko prehajamo iz enega simbolnega sveta v drugega.     

Po  perfekciji inertnosti ni prehoda med menoj in njo. 
Zakaj vleči stvar za seboj na ta način, 
če bi jo lahko na drug ali pa je sploh ne bi?
Navidez občuduješ nekaj povsem drugega, zares pa to, kar si.

Kdor uči strah, ne prinaša miru.
Veter, ki seje ječmen, ne žanje pšenice.

Samota

Bil sem sam in samoten, a ne samonikel,
bil mi je prijatelj gorski avrikelj,
le bežna srečanja bila so z drugimi,
a sedaj so mi bližje kot kdaj koli prej.

Poljubljam te z mislimi kot veter, 
božam te s pogledi kot angel,
občudujem te zanosno kot komponist.
Vse, kar šteje, je le nastajanje skladbe.

Ko sem sama, sem z nekom še vedno, 
čeprav je le tekoč kot voda, 
v kateri se okopam 
in kot ogenj, ki me ogreva 
in kot veter, ki vrtinči odpadlo listje. 
Če bi vedela kdo je moj resnični prijatelj, 
ki vsak trenutek poboža me bežeč, 
zapuščajoč me vedno znova samo, 
kot samoraslo drevo, kot zaostal plevel na njivi.  

Sama sem z vsem, kar so drugi nakopičili vame, 
da to predelam, se očistim, da odprem vrata, 
ko bo kdo potrkal nanje. 

Pridi deklica sramežljiva, bova preverila, 
ali je le veter tvoj prijatelj
in ali je res le dež tvoja pesem.
Praviš, da le drevo je tvoj ljubimec
in da le gozd je tvoja moč.

Sedna 

Spočeta si bila kot kraljica morja.  
Ponovno rojena na robu vidnega sveta.
Naj te najdaljši sončni žarek blagoslavlja
in se nariše na tvoj obraz. Naj spodbuja tvoje potovanje
potepuhinje na neznanih potih. 

Ti si zadnja skala na meji našega osončja,
na kateri bi se Prometej pustil okovati.
Tvoj odgovor je približevanje le na razdalji
in tvoje vprašanje sega v brezno ne-biti.

Četudi je še kje Sedna dve kot princesa črna, 
ti kot rdeča kozmična dama prej ko slej se boš odvrtela še dlje. 
Bolj ko je tvoja pečina mrzla, bolj je moja magma vroča.
Večji ko so njeni stresi, bližje so pozabi.
A sam kot sonda ne pripadam drugemu soncu in ne planetu,
ki bi me zaradi dobrote posesalo vase.

Enako kot Venera s plaščem molka si pokrita. 
V oblake so zaviti hribi in doline tvoje površine.   
Le ena sivina povzema tvoje kolorite.
Ne zaznavaš sile teže, sile vetra, sile vnebovzetja,
nimaš trabanta za mesečino spomina. 
Sončni žarki le z daljave poljubljajo tvojo neprosojno tančico
in vendar vključena v tek sveta izražaš svojo skrivnostno milino. 

Slikarska razstava

Slike so med demonskim in božanskim.
Oblaki so kot ptice oblik.
Kozmične meglice so kot z mehkužci pokrito morsko dno.
Upodobljeni hlebci so tihožitje zadovoljstva.
Bliski so kot klice krog skalnatega vrha 
in kot zlatice in srebrnice na površini morja.
Lučice dreves, kresnice nebes.
Preletavanje puhastih krpic tam zunaj.
Majhne sivkasto blede meglice meglic.

Ob potoku zboruje skupina molčečih dreves.  
Postave živalskih in človeških teles. 
Iz prvotnega poka vesolja,
iz rdečih in zelenih kristalov se pokaže razstavljena ladja,
ki plove po odpadlem listju.

Kdorkoli že je tvorec, kdorkoli že gledalec.
Se prek slik sporazumevata prevzeta od njih in povzeta v njih.

Služenje

Prišla si kot vila iz pravljice v pepelkinih čevljih,
kot breza, ki se upogiba in vzravnava v vetru.
Hodiš kot Venera po širni preprogi srebrnih čipk,
kot sonce siješ v mojo dušo.
Sama sebi si darilo.

Bila bi vse, če te ne bi ustavila previdnost.
Vse bi ti bilo dovoljeno, če te ne bi ustavila norma.
Vse bi si lahko želela, če te ne bi ustavil razum.
O vsem bi lahko sanjala, če te ne bi ustavil dvom, znanilec realitete.

A s temi mejami hrepenenje ne konča se, 
če bi preplavljala čez vse bregove kot voda, 
žgala kot ogenj, pihala kot veter in bi rodila plodove kot zemlja.  
A jaz sem poslednji človek, ki se predaja v vsem po vsem.

Smrt 

Ko pride služabnica življenja, 
se ti zmrači pred očmi, padeš v brezno ne-biti. 
Vse ure se ustavijo tako kot misel in srce. 
Vse  z muko pridobljeno znanje se razprši v vesolje. 
Svojci izginejo kot da jih nikoli ni bilo. 
Postaneš eno z onim in onostranskim. 
rad bi se oklenil življenja kot ovijalka, 
če bi se ga mogel.
 
Veš, da si manj kot rastlina, ko prenehaš biti človek. 
Konec je takšen, da ti zastane dih in te zmrazi po telesu, 
ki se znebi bolečine  in se zaduši od lastnega razkroja.  
Drugi ostanejo, da plačujejo dolgove, zmote in koristijo izkušnje
in ponovno nosijo ista bremena. 
 
Tisti, ki ostane, ve, da sonce vzhaja in zahaja brez tebe.
Spomin njegov hodi po tvojih poteh.
Zaman išče tvoj podpis, podobo živo.
Svet sam nadaljuje svoj tek.
Trezen je po izkušnjah, pijan od neizpolnjenih želja.

Kot ogenj sveče stenj použije,
duh zapusti telo, prevzet od svetlobe ugasne in oživi drugod.
 
Po smrti je ostala sled meteorja, 
ostala je misel na jaz in ti v osnovni intimi, 
ostala je lepota po lepoti, ostalo je vse, 
kar je rezervirano še za druge. 

Sonce – zemlja  

Pobožanstveno sonce si kot Ra pri Egipčanih in Inti pri Inkih.
A sodobni pesniki so že nehali opevati tvoj neutrudni žar in sij 
in misliti, da nam svojo ljubezen  pošiljaš. 
ker jo vsaka ped zemlje z upanjem sprejema. 
Ko spreminjamo svoj planet v puščavo, 
si prej zastrto za oblaki in objokano kot dež zaželeno.
V daljavi se nam tisočero večjih sonc in njihov zemlja prikazuje.
Osamljeni se počutimo v tej telekomunikacijski družbi.
   
Videti je, da smo z vso potrošnjo energije bolj bogati.
A to le videz je, ker smo bolj revni in samouničujoči. 
Lepo se sliši, da je Zemlja in mi z njo le prelestno energetsko polje. 
Ne vemo, kaj naj bi v zameno zanj dobili.
A vemo, da je zamenljivo po premeni nezamenljivo.

Hoditi za soncem je redek dar, 
a morda je sonce navdiha še redkejši, 
ker večina ne ve, 
kako jo sončna svetloba ožarja od znotraj 
in zato prižiga umetne leščerbe okrog sebe.      

Le enkrat samkrat bril bi kot veter nad belo poljano. 
Za sla bil bi pogovoru med soncem in luno.
Vesel, da sporočila pustila sta prav meni.
Za pričo bil bi, kako se sonce rdečkasto umika in 
Luna v njegovem soju bledo žari.  

Srce Evrope

Kot kri po neznani sili priti v srce in začutiti njegov utrip 
v podzemnem metroju, na tuzemski in nebeški cesti.   
Srce, ki poganja reke ljudi v vse smeri stare celine,
ki premore spomenike slavnih bitk imperialnih spominov. 
Reke skozi mesta in dežele tečejo po prometnih žilah:
od slavoloka zmage do Brandenburških vrat in Cinquantenairenanta 
od Schumanna do Schumana, 
od Halloweena do Reformacije in Ramadana, 
od Velikega trga do Evropskega parlamenta, 
od neznosne krutosti do uživanja mladosti 
in sprave.

Drobci nebes padajo na nas kot kaplje.
Omamni čokoladni prelivi piškotov, 
jesenski prelivi dreves, topla božanja vetra.
Stilno pohištvo kraljevih dvorcev, stilno slikarstvo, 
stilna pročelja znamenitih stavb, 
stili pisav in plapolajočih reprezentančnih zastav držav.  

Ostati zbran na zbirnem mestu vodnih fontan, 
urejenih vrtov in parkov za dinastije in ideale.
Slišati visokodoneče melodije, 
prelivajoče jezike, gledati kulturne relikte. 
Srce Evrope je srce žarnih pokopališč, 
rekonstruiranih pogorišč, image posthistoire.  

Stanje stvari

Kjer ni dejanja, zadržanje je svetinja.
Kjer ni procesa, stanje je prvotno.
Kjer ni neba, stanje v kleti je vlažno in mračno.
Kjer beseda nima pomena, funkcija njeno mesto prevzema.
In kjer ni kontrasta, polnosti-praznine, prostora ni za utrip srca.

Dokler si, nisi nikoli le stanje, 
nekaj zadržuješ ali pospešuješ pa četudi puščavo, ki raste 
ali nekoga, ki ga moraš imeti rad, kot pravi Minatti. 
Jadraš po valovih kontrasta, 
pri čemer se nekaj odpira in drugo zapira, 
nekaj umira in se drugo rojeva pri čemer tvegaš, 
da ne bo več vse isto po istem. 

Tako po spiralnem razvoju prideš spet 
iz specializacije na gimnazijsko enciklopedičnost, 
se znajdeš pred slavoloki zmag in porazov, 
nedodelanih in še nepredelanih stikov, 
pri enih  še vedno odprtih in pri drugih za vedno končanih.

Valovanje  

Ob obalne skale pljuskajo beli, razpenjeni valovi,
Razpršijo se v tisočero drobnih kapljic
valovi iz neznane dalje in širjave, 
temine in sinjine, 
prinašajo in odnašajo upe, metaforo in amforo, 
se za trenutek zapisujejo v spomin in izginjajo  v  pozabo  
kot propadle civilizacije druga za drugo, 
naznanjajo in v ušesih odzvanjajo kozmični čas, 
zarisujejo meje civilizacije, 
kot bi neme ribe hotele glasno brati knjigo simbolov, 
metamorfoze vesolja brez prestanka bijejo takt morja, 
radodarno zbirajo in razsipno razdajajo energijo za karkoli že, 
otroci matere Zemlje prenašajo njena skrivnostna sporočila 
od obale do obale od pristana do pristana,
sinovi in hčere očeta Neptuna, gnani od strica Eola, 
ožarjeni od boga Sonca in blede lune.
 
Kot okameneli skalni grebeni se poženejo kvišku 
k neprobojni steni usode 
in padajo nazaj v eno samo pretečo in objemajočo  gmoto 
so takt brez taktirke, mogočna višina časov,  
površina so brezdanje globine.
Kot kapljica oceana živiš od vala do vala, od intervala do intervala, 
od vdiha do izdiha, od jutranje zarje do večerne teme.

Moje srce joče od radosti. 
Poletna svetloba ga objema. 

Večnost 

Prvič sem zaigral na glasbilo, 
čeprav sem bil le ena njegovih strun.
Uglašena uglasitev.

Samo kratek interval leta naju oblikuje.
A ne reci mi tega, da si ničesar nisva znala povedati,
da bil sem le naključna igra, izmislek, epizodna zgodba, 
da bil sem neznani tujec, ki odhaja v mrak.
Kajti  dokler si in dokler sem, 
sva po poljani raztresena kot verzi, ritmi.
Sva preludij časov in stičišče časa časov.

Vesela znanost se v veselo življenje prenaša 
in se v nenehnih užitkih ponavlja. 
Čeprav me spomin nanjo včasih spravlja v besnilo,
ji moram hvaležen biti, da imam v njej merilo,
kako ne biti. Priskuteno je res, da ne moreš ne-biti,
ko bi rad ne bil, da ne bi s svojimi kostmi okrog šklepetal. 
Večna mladost, ki bila je za Gilgameša izgubljeni ideal, 
našemu Fritzu le kot prisilni pekel se pokaže.  

Vmesnost

Vsi bi bili v sredini sončnega kolesa, 
vsi nekje vmes med pticami in vejevjem, 
med bližino intime in daljavo odsotnosti.
Nekje smo v času med preteklo in prihodnjo večnostjo.

Vsi bi bili raje brezimni, da ne bi odgovarjali na vprašanja,
nekje izven medijev in oblastnega nadzora. 
Onkraj vsiljevanja intrig in izven zadušljive sivine.
Ušli bi iz toplotne grede v toplino človečnosti,
pa četudi na druge precej hladne planete.

Strni bitje svoja svetlobna leta v en sam navzoči trenutek. 
S teboj sem vzradoščen, s teboj sem prenešen.
S teboj sem na zvezi in v navezi.
Kaj vse navezujeva po mobilih, 
kaj vse nadaljujeva v stikih? 
V  kakšne zgodbe se zapletava in razpletava?
Imenuj ta kraj dogodka, imenuj to občutje!
Imenuj to metamorfozo cvetlic! 

Zaplešem, ker čutim slavnostni pozdrav tudi v tebi.
Šepet in dotik vseh vrst energij,
ki nas povezujejo na enem samem mostu 
med končnostjo in neskončnostjo
časom in večnostjo.

 Vzdušje

Pesnik kontrastov, nosilec balastov
Bolj ko nas sonce skromno obdarja z žarki
Bolj je v nas zvezdno nebo polno žarenja
Energija valovanja,   
Valovi želja, žarki sreče,
Slastne silhuete postavlja.
Kratki plameni sveč so kakor lučke nevidnih teles. 
Mag vrti brisačo, 
da z umetnim vetrom hladi po podiju ležeča telesa. 
Glej to čudo: vsako nebesno telo meče drug soj na gladino morja. 
Temna srebrnina lune in bleščeča srebrnina sonca.

Zla usoda 

Najprej rojstvo, potem kaos in mir. 
Detinstvo temine in kosov lesa po zamahovanju po pohištvu.
Erinije maščevanja me obletavajo zaradi strupenih zeli preteklosti. 
So ogenj, ki plamti iz dračja jeze in slame zavisti, 
da so drugi so, kar ti nisi.
Sin  ni vreden očeta in oče sina, mož ne žene in ona ne njega.
Eno samo nedoraslo življenje životari. 
Med  mlinskima kamnoma dvojne smrti
razklano samo v sebi. 

Ljubezen plaha ptica iz sovraštva vzletava in se v njem ugonablja,
odtegovanje je njeno domovanje.
Kot  sovražnica sebi si padala na tla, 
tolkla po radiatorjih in gluhih stenah.
Moledovala za vsak zakaj, ki ni zato.
Strasti do razkazovanja. 
Posmeh iz zaničevanja, ponižanje iz ponosa se rokujeta 
vrlina pa trguje z vlačugo, 
ki se ovita v strgane cunje reda sveta potika v svetu senc
Resnicoljubi se skrijejo, nihilisti z masko se pozdravljajo.

Refleksivne in avtorefleksivne pesmi

Beseda

Kjer je podoba beseda sameva
Na trgu je beseda licitacija
Na športnem stadionu je beseda komentar
In v arhivih je kulturni inventar.
V srcu Boga je beseda stvarjenje.

So besede, ki jih veter časa prišepetava, 
in jih avtor le uravnava.
So prazne besede in so besede jasnine.
Beseda, ki bila je nekoč ukaz, danes je le še napotek.
Na nebu pripeta beseda je zvezda luči.

Odkar sem te prepoznal v snu,
ne veš, kako bi se skrila, kako bi se odklopila, 
kako bi ostala nevidna med vidnimi osebami. 
Bi se hotela maščevati kot Krimhilda?
A tvoj strah pred njo ni večji od mojega. 
Kot da bi dva bregova strahu za vedno hotela ostati sama.
Da ne bi prišla med naju beseda, 
da ne bi stekla do naju povezovalna novica. 

Besede tečejo kot voda, sličice se nizajo kot v filmu, 
barve se sestavljajo kot občutja. 
Ne vemo, od kod so priletele jate ptic in kam letijo,
a razlikujemo med besedo življenja in življenjem besed.

Besedila

Pisanje je uročeno delovanje.
Spominja na gradove v oblakih in zapuščene domačije,
ki jih nihče ne obiskuje.
Hiša mojega očeta sameva skupaj z njim.
Nihče je ni ubesedil, nihče uglasbil.

Najmanj desetero besedil sem danes že prelistal.
Vsako me hoče zadržati zase.
Kje neki poteka nenehna izmenjava sporočil, 
ki so povsem svojske stvaritve
vsega v naju in naju v vsem?
Podaljšani obrazi različne jezike govore.
Besedila so kot veje na drevesu, 
ki se nas dotikajo bolj ali manj ali pa sploh ne.
Prihajajo in odhajajo kakor vlaki na postaji in oblaki na nebu.
Pa vendar so odlagališče za pisce 
in skladišče za pomembne druge bralce.   

Dvojnost

Rojen sem razdvojeno med materjo in očetom,
Dvojnost dvojčka in raka mi je domača.
Svetovalka in moja znanka sta sprti do neba.

Dvojnost knjige in tebe me obdaja.
Dvojna misel v meni je že dvojno vesolje. 
Dokončana filmska zgodba in moja nedokončana
sta dva svetova v eni skulpturi.
Dve dejanji v eni uri – dve nasprotujoči mnenji za zaprtimi durmi. 

Bitje razdvojeno, katero dvojino ustanavljaš in katero odpravljaš?
Ko bi v mojih prsih dvoje src utripalo, 
bi se srce nepotešeno bojevalo za slednjo ped mojega vlakna. 
Kot žrtev lastnega ljubosumja  bi strto padalo po tleh,
grozeč, da v viharjih silnih strasti se razbije moja barka 
po kolenih ponižnosti bi se do konca sveta  priplazilo, 
da bi zvestobo svojo ohranilo in zanjo bi umrlo. 
Srce plemenito pa bi mu dajalo njegovo manjkajočo luč in blagoslov.    

Ko bi besedila dveh avtorjev pred seboj imel, ne vedel bi, 
katero opisuje pravo ljubezen in katero le tako imenovano, 
ne vedel bi, katera ljubezen je iz ponosa in katera iz ponižnosti.
  
Ko bi na nebu dvoje sonc zagledal, 
ne vedel bi, katero je božansko in katero ni, 
ker eno drugo bi zatemnjevalo. 
V soju žarkov vzhajajočega božanstva bi videl na novo zaljubljen par 
in še ljubeči v zahajajočem.  

Preživel sem pol stoletja, a ga nisem podoživel.
Prevzel sem življenje, ga predajam, ne da bi ga že dešifriral.
To je razodetje dvojnosti vesolja.

Filozofija

Si ženskega spola z moškimi nosilci.
Si to, kar so rekli o tebi filozofi v svoji vnemi
Aristotel, Kant, Hegel, da ne naštevam. 
Ker si starogrškega porekla bo še vedno boginja Atena, 
kar pravšnja boginja modrosti zate.
Vožnja mentala v pojmovno nakupovalno središče, 
Središče stvari in odnosov.
Zavetišče razumnih grešnikov in svetišče abstrakcij,
Adriadnina nit skozi labirint, temino dogodkov.
Si začetek in konec mojega sveta in njegova meja.
Dojemljiva si v sproščenosti, sicer si pa notranje neužitna.

Poem o regratu, zlatici je več kot o naravi in resnici.
Zato se ne gre čuditi, da etika epigonov 
ni  enaka vrlinam političnih veljakov.  
Sestopi ti raje v človeške intrige, afere.
Kot dekla si se udinjala menihom in podkupljivemu ljudstvu
in kot kraljica si terjala čistost umskega spoja.
Po vseh teh nadnaravnih preobratih si podobna Penelopinemu tkanju,
nikoli dokončanemu koncu in neodnehljivemu iskanju novih začetkov.  
A na svoj svetovni dan se boš pokazala kot manekenka v tisočerih oblačilih
in boš spregovorila vsakemu v njegovem jeziku.

Iskreno iskrenje 

Ko se iskra srca razplamti, vsa pokrajina zažari. 
Iskrenje srca se upodobi na iskrenju kapljic na morski površini.
To čudovito ujemanje moči svetlobe in vetra v prizmo elementa vode
me vedno znova prevzema. 
Sem lovec na srečo iskrene radosti. 
Sem zbiralec srebrnikov iz srebrne lune.
Kjer je iskrivost in iskrenost, doseganje višine neba, sem jaz doma. 
Iskrivo tresenje teles, vibriranje zemlje, vihranje zastav, 
nima para nenehnemu šumenju valov na obali.

Kakšne so obale mojega bivanja? 
Skalnate ali peščene, zapuščene ali urbanizirane?
So podobne iskrenju rose jutranjih trav, cvetenju cvetov?  
Ko hodim ob obalah me dohaja svežina vonja po dežju.
V nos mi udarja dehteči jasmin belih zvezdic opoj. 

Se bom mogel kdaj naužiti iskrenega iskrenja,
čeprav vem, da ne bom mogel v njem obstati.
Vem, da takšno iskrenje zmore samo narava, 
jaz sem pa v lastno opravičilo samo človek.
Doslej sem dobil več iskrenih čestitko in to 
od najpopolnejšega bitja, kdorkoli že misli, da to je. 

Drhteči in hrepeneči beli cvetovi, grm pri grmu, rumeno brstenje.
Iskrivo trepetanje, tapiserije iskrivega klepetanja, drobnih valov,
Prek tebe drsijo zdaj jadro, zdaj čoln, zdaj odsev jadra barke. 
Cvet pri cvetu, iskra pri iskri, stičišče prostorov, 
stekališča prostranstev v enem samem svetlobnem telesu. 
Na stotere načine prebivamo.

Luna sije

Bleda luna nad industrijo sanj bedi, 
Tisočero filmskih zgodb se odvija hkrati, a tam zgoraj ni nobene 
Le večna tišina navdaja me s polnočnimi skrivnostmi, 
s sobivanjem začasnim se spravljam. 
Vsak se pred višjim cenzorjem nasanka, otrok moj zlati. 
Cilji kot taki mrzli so, da nihče jih ne dosega 
Vprašanje samo vase zeva. 

Z neba se na vsakogar ozreš, ki pride mimo, 
ozreš se skozi okno z bledim sojem svetlobe tudi kdaj name. 
Razlita si čez pokrajino, 
predstavljaš njeno obličje in njeno metamorfozo, 
njeno prekipevajočo slo in njeno enciklopedično dopolnilo. 

Bleda luna na vse mrtve sije.
Gola drevesa k nebu štrlijo.
Svečke v prazni večnosti gorijo.

Pismo prijatelju

Prijatelj ni le eden, prijatelja sta dva. 
Oba sta bila epizodna. 
Oba sem se našel, ko sem se počutil najbolj izgubljenega.
Prvega ob vstopu v osnovno šolo in drugega na univerzi.
Oba vstopa sta bila šokantna, stresna, otesnjujoča.  
A z  obema prijateljema sem se razšel tik pod vrhom, 
pred zaključeno zgodbo 
in pred razkritjem novih interesov. 

Oba sta mi bila draga kot dve ljubici.
Samo da bi bila čim več skupaj,
da bi se kaj pogovarjala, kaj domislila in kaj napravila.
Da bi kam šla in da bi nama bilo lepo.
Včasih smo se znašli v širši družbi.

O tebi bi težko sestavil novi roman v pismih.
Že zato, ker si mi pošiljal le dopisnice. 
Tvoje telegramske informacije, kje boš kdaj dostopen, hranim še vedno. 
Ne  vem pa, ali hraniš tudi ti moje.
Bil sem na tvoji poroki z obiljem francoske solate. 
Pri mojih življenjskih izpitih si se pa ti simptomatično izgubil.
Enkrat je pisala namesto tebe o tebi tvoja žena.
Da si odpotoval v tujino in da te dobim kasneje.
Nekajkrat sem te nadomestil na poti v kino. 
Bil si ljubosumen, prikrito jezen.   
 
Od tedaj je drug tvoj prijatelj pričal zate.
Za menoj, za teboj, za njim ostal je lep spomin. 

Sem in nisem 

Ne bom poslušal zavozlano logiko Cankarjevega konkordata.
Enostavnejša pota skozi življenje ubiram.
Sem več kot kozmična telesa v kozmični relaksaciji in 
sem več kot vse besede v tišini besed, 
sem le v preseku to, kar so vsi najljubši deli tebe v univerzalni ljubezni, 
kjer sva jaz in ti. 
Sem to kot vsi poklici v njihovi poklicanosti, 
In sem več kot vsi štirje svetovni elementi v fluidni sreči brez bregov. 
Sem to, kar so vse premene letnih časov 
v njihovi večni menjavi menjav, časi časov. 
A ker v marsičem nisem, sem vesel, da mi drugi pokažejo življenje, 
Ki ga nisem nikoli živel in brez njih celo svojega ne bi.

Kot časovni in čustveni odvisnik dovoljujem
pljuskanje morja na moje obale,
dovoljujem dihanje zemlje.
Tudi moja kri je slana kot morje, 
Moje telo se trese kot zemlja in 
sem pot zvezde v troedini osebi. 

Spinozin modus

Racionalni Žid Spinoza uči, 
da ima nekdo razlog za bivanje izven sebe, če ga nima v sebi.
A učinki tega učenja so povsem iracionalni. 
Kogar afekti obvladujejo,
je odvisnik, zasvojenec
primeren za tretma rožice Sanje.
 
In če je življenje sen,
kako kdo razume svojo modifikacijo sna.
Si se kdaj učil, kako občutiti stvari?
Kako občutiti vsako celico telesa? 
Občutiti spontanost notranjega sveta, 
ki je igriva čutnost v telesu želja in 
je neskončna poezija v srcu četverne sheme
nebes in zemlje, bogov in ljudi,
pa tudi sheme ljubezni in smrti, igre in dela. 
Oh ta mnogokotna dialektika! 

Kot modus imam lastnost govorjenja, 
zato to stanje opisujem.  
A moje stanje je tudi zadržanje. Zato molčim.

Komisija te je obsijala s sojem modrosti.
Izbrala te je med možnimi kandidatkami.
Uho ti prisluhne, oči te zagledajo
v skupni poemi modusov, v skupni izmenjavi. 

Spoznanja 

Kdor se preveč odpira, se mu svet zapira, 
kdor je preveč zgoraj, ne najde ničesar več spodaj.
Nisi sam zase že vse za druge, 
nisi sam po sebi že kriterij sveta. 
V tekanju za ekstremi, ekstremi tečejo za teboj. 
Resnica poteka po prekopih navideznih zmot kot notranja reka. 
Ne moreš reči, 
kdaj si dovolj blizu in kdaj dovolj daleč od dogajanj. 
 
Čas izpolnitve se je izpolnil vsaj v sebi.
Le sedaj in tukaj je vse polnomočje!
Če imam vse račune že poravnane sproti,
občutim nostalgijo po nostalgiji.
Imam slabo vest in strah,  
da bom moral vrniti, kar sem pridobil
vse po spisku in abecedi.
Da je še kdo, ki bi vse to sprejel, 
o tem ne dvomim.
Dvomim pa, da se bo negotovi krog posojil:
cvetnih listov, (ne)prijaznih besed, ljubezni…, kdaj sklenil.
Kje je tisti, ki mi je vse to posodil in ne podaril? 
  
Blagor tistemu, ki ve, kdo sta njegov oče in mati,
kje je njegova pot, kaj je njegova oblika in 
kaj je njegova priložnost.

Spoznavamo, da je zemlja edini planet, 
ki nas nosi, mi pa nosimo njo in vse, kar je na njej.
Spoznanja, ki niso ravnanja, današnji svet več ne priznava.

Stanja duše

Sem utrujen, razparan, obremenjen s problemi o sebi.  
Dvomi me nase priklepajo in
me ne spustijo skozi vrata, 
na katera bi rad potrkal. 

Čustva jeze, žalosti in nestrpnosti mi občutek pravičnosti ustvarjajo.
Da ne vzamem tega, kar mi pripada.
Toda osvoboditi bi se moral teh navezanosti. 
Krivec zanje je lažni ego ali naš notranji kritik, 
ki ni z ničemer zadovoljen. 
Veže dušo na materialni svet in ji določa identiteto. 
Težko je prodreti pod njegov obraz.
Iluzija je, da nam daje prav tudi tedaj, ko smo v zmoti.

Ob koncu poti se začetno vprašanje zastavlja, 
kako me je privlačila gravitacija po zenitu poletja, 
da sem moral ostati v bližini svojega satelita? 

Bilo je obilje kozmičnih darov, 
ne da bi jih znali prav ceniti, 
dlje ko je trajala epizodna vročica, 
bolj so se kazali njeni nedozoreli sadeži. 

Le neskončna moč podeljuje ti nazaj, kar s časom odteka stran
Ljubimo pozitivno idejo, popolnost v sebi.
Kozmično božanje vetra, kozmični poljubi, valovanje morja 
in kozmični orgazem so spremstva trkov civilizacij.

Bodimo odprti  za svetlobo v sebi, 
ker nam po  njej  Bog  vse drugo sporoča in nam razodet je.

Šola življenja

Iz osnutja mojstrovine, silhuete velemesta 
nastajajo večerna obzorja drugačnih sanj.

Ne revolucija, le eksplozija s kolapsom v sebi.
Notranja modrina zunanje temine.
Zadet od Strelice delujem, zlepa ne nehujem.
Odneham le, da se ji ne bi bilo treba vdreti v tla.

Zdravstvo naj bi zdravilo bolnika.
A kdo bo (po)zdravil naše zdravstvo?
Se bo šolstvo kdaj izšolalo v življenju?
Se bodo sive teorije kdaj oplemenitile v zelenem življenju? 
Kdo še danes priznava brez bolesti raziskovalcem avtonomijo 
in kdo nam jo bo kratil jutri? 
Brezmejno zaupanje brez  nenehne skepse do referenc, rezultatov in citatov je utopija.
Gospa skepsa pa je nočna mora.

In kdo bo še hodil po osmerih ovinkastih poteh, če ni budist? 
Dirka je čedalje večja, a čedalje krajša je dirigentova taktirka.
 
Izobrazbeni kriteriji se zvišujejo, zaposlitveni pa zaostrujejo. 
Vsi bi želeli ohraniti e(v)rotiko kot konvertibilno valuto, 
čeprav papir je že zmečkan in je pohojen.
Imeli bi kapitalizem s človeškim obrazom – sladke sanje.
A le nekateri bi hoteli še živeti brez atributov 
in le nekateri bi bili primerni za katarzo.
Vsi stojimo na zemlji,
a le nekateri občutimo, da se že zapira vase.   

 Tu sem se srečal

Tu sem se srečal s podobami spominov.
Tu sem se srečal z višino vseh časov 
in skrivnostno nedosegljivo globino duše.
Tu sem se srečal s psihiatrom – 
vestnim zapisovalcem ponesrečenih dogajanj.
Tu sem se srečal z nemočjo moči.
Tu sem se srečal z namenom brez namena.
Tu sem se srečal s Črtomirovo igro brez igre Ljudmile.
Tu sem se srečal s sveto bolečino presečišča neskončne ljubezni 
in lastnih omejitev.
Tu sem se srečal z letnimi solsticiji in življenjskimi preobrati. 
Tu sem se srečal s polomljeno vizijo.  

Srečal sem se stran od glavne poti, kot drobec od drobca, 
polovica od manjkajoče polovice, 
izgovor in ne odgovor, 
kot zgodba ločena od odgovornosti zanjo, 
mnenje ločeno od presoje, 
precedens odločitev brez prave ločitve, 
srečal sem brezno duše brez integracije, 
le ubijanje časa namesto smiselnega nadaljevanja, 
le padec v prvotne strahove, ne pa kot plovba v nove upe, 
le kot oseba skrivnostno nedosežna in ne odkrita. 

Tu sem se srečal s samim seboj.

 Ura spomina

Ura spomina je za Whitmana ura nore radosti.
Kako sramežljivo in žensko vstopamo v raj.
Kako težko se znebimo starih navad. 
Kot sence pročelij me spremljajo vsepovsod.

Natančno kot ura se spominjam mejnika
med vihravima dvojčkoma in ritensko napredujočimi raki. 

Oceanske občutke zbira jadralec po vseh oceanih.
Z njimi se upira občutku dokončanosti pred grobom.
Zato se raje prestavlja kot srečnik s konca časov na začetek njihov.
Kot bi metulj iz želje po nektarju cvetov 
se nazaj v gosenico preobrazil 
in bi bil že rojeni ponovnega rojevanja željan. 
Tak jadralec je podoben soncu po zatonu, 
ki bi se rad vrnil v svoj zenit in od tod na vzhod. 

V uri spomina  nekdo drug živi življenje zate.

V družbi mrtvih pesnikov in pesnic

V tej družbi je podobno kot ponoči v muzeju,
Ko eksponati oživijo in svojega čuvaja obremenijo.
Ker mrtvi pesniki se ne morejo sami zbrati pred bralcem, 
Jaz jim posredujem  to uslugo,
In obenem tudi sebi posthumno orientacijo pripravim.

Z duhovnimi očmi vidim, 
kako Sapfo na Lesbosu sama pod gostosevci spi po polnoči.
V Visoki pesmi modri kralj še vedno lepoto mladenke občuduje,
čeprav danes prevladujejo nizki udarci. 
Občudovanke raje perejo umazano perilo.
Antični junaki epov in legend raje ustanovijo ali porušijo mesto 
kot da bi ustanovili pošteno družino.
Properčeva Cintija, Petrarkova Lavra in Prešernova Julija 
so silno nezanesljiva bitja.
Pesnik bi jih rad pozabil, a pozabiti nase noče. 
Amorjevo jetništvo mu je postalo preveč domače.

Podoben nesrečnik Jesenin je sicer »na to zemljo pal, 
da čim prej bi jo zapustil«,
a še pred prehodom v drugi dom nam še sporoči, 
da se »vsak za srečo prevara«.
Rilke v bornem času išče rešilno bilko.
Hoelderlinu propade lepa zveza, 
zato se preoblečen v Grka sam po resnico odpravi.
Goethe in Macha v maju majsko bitje v sebi odkrijeta.      

Renesančni Shakespeare je kralj nad kralji. 
Kralje zaradi slabosti slepih strasti  pošilja v prerani grob.
Sam pa se v ljubeči bolesti sonetov prostovoljno v službo 
volje lepe gospe podaja.
Trubadurji se, konkurenti možem, poročenim gospem 
kot skoraj nedostopnim angelom klanjajo okovanega srca.
A nekatere se svojim vitezom kljub vsemu čez noč do zore predajajo. 
Tako da romantiki z devicami nimajo boljše kupčije.

V kaj naj še verujemo, se danes kot Fritz marsikdo sprašuje.
Viri so obnovljivi in neobnovljivi. 
To je današnje hamletovsko vprašanje.
Sebični gen pač v razsvetljenski vnemi, 
osebnega Boga razglasi za blodno misel.
Macha je že tak pesnik, blodni Ahasfer, ki vsem prinaša luč Boga.
Botev v imenu osvoboditve sužnjev raje veruje v pravega boga razuma.
Ne Whitmanove travne bilke, ne sanjski raj Baudelaira 
nista pravi odgovor na zastavljeno vprašanje. 

Zorenje sreče

Ali veš, kako z njo živiš ali ne veš?
Si jo predstavljaš kot zorenje žita ali kot lov na metulje?
Mar v sreči res ni ničesar osrečujočega, 
v demokraciji ničesar demokratičnega 
in v tehniki ničesar tehničnega? 
Gotovo ne v peni teh besed, ampak v njihovih koreninah.

Je sreča srca in srce sreče.
Nenehno se učimo gledati na svet z očmi Boga.
Srečno, sočutno srce spravi mojo barko v reko posvetitve.
   
Občudovani ste vsi in vse vas podpiram, 
ki stremite k sreči na tujem in v okrilju domače hiše. 
in obenem stojite z obema nogama trdno na zemlji. 

Bodimo srečni v vseh številnih vlogah, 
delih in pravilih in afirmacijah. 
Bodimo srečni kadarkoli in kjerkoli že boste, 
Pa čeprav bomo stopili na brezpotje življenjskih poti, 
v brezčasje (izven)šolskih časov in v horizont vseh horizontov. 
Kot mati objame otroka, tako objemamo šolo življenja 
in  z njo vesoljni svet. 

Čemu zdaj jokam, čemu zdaj čakam,
Čemu se obiram in ne obiram sadov zraka.