Dr. Novak Bogomir 
Izobraževanje slepih, slabovidnih in samozaslepljenih

Povzetek

V članku se zavzemamo za enake izobraževalne možnosti vseh treh kategorij. Slovenija nekoliko zaostaja v praktičnih sposobnostih zlasti najmlajših slepih in slabovidnih za zahodnoevropskimi državami in ZDA. S slepimi in slabovidnimi se v razvitem svetu ukvarja vrsta različnih strokovnjakov. Uveljavljajo različne vrste ukrepov, posebno pomoč učitelja svetovalca, posebne posameznikom prilagojene didaktične oblike, sodelovanje staršev v izobraževalnem procesu. 

Samozaslepljeni z 'brunom v očesu' so še vedno tabu tema, čeprav jih poznamo že iz antičnega obdobja npr. po znanem primeru kralja Ojdipa. Kdo je odgovoren oz. kriv za generiranje slabovidnosti, slepote in samozaslepljenosti? Kriterij dobre vidnosti se izmika danes še bolj kot v antiki, zato se je treba za njeno uveljavitev zavzemati vedno znova z enakimi in drugačnimi sredstvi. V članku razlikujemo tudi pojem krivde na eksistencialno in nevrotično krivdo. Opozarjamo, da izbira nekaterih napačnih ciljev in sredstev pogojuje samozaslepljevanje. Med nje sodijo lustracija, politizacija z ideologizacijo, antiintelektuializem, totalna poprava krivic, slepo maščevanje itn. Namen tega prispevka je, da s tematizacijo te še vedno odprte teme, daje v nadaljnji premislek že zaradi škodljivih posledic neustreznosti pretežno impulzivnih reakcij.                

Ključne besede
slepota, slabovidnost, narcisoidnost, samozaslepljenost, smisel bivanja.

Moto: Blagor tistim, ki lahko vidijo sonce, kajti mnogo jih je, ki brez naravne luči tavajo v svetu večne noči. 

1.	Položaj slepih in slabovidnih v slovenski šoli

Kaj storiti, da bi zagotovili enake možnosti slepim in slabovidnim pri vključevanju v redne šole. Ena izmed ugotovitev dela (Kobal Grum, D. & Kobal, B., ured., 2006) je, da se bodo morale pristojne ustanove v Sloveniji transformirati, da bi lahko ponudile ustrezno podporo pri vključevanju teh otrok v obravnavo. V večini evropskih držav slepi in slabovidni prejemajo ustrezno strokovno pomoč raznih centrov. Z vstopom v EU se je tudi Slovenija zavezala, da bo sledila demokratičnim vrednotam pri vključevanju omenjene skupine otrok. Osrednje vprašanje knjige je, kako omogočiti tem skupinam otrok, da bodo postali čim bolj samostojni državljani naše družbe.      

S spodbujanjem celostnega razvoja teh otrok je mogoče zmanjšati njihov razvojni zaostanek. Vemo, da nimajo enakih začetnih možnosti z zdravimi otroci. V Sloveniji v skrbi za otroke s posebnimi potrebami zaostajamo za Zahodom 
1. v manjšem obsegu ur pomoči tem otrokom, 
2. v odsotnosti učitelja svetovalca. Na Zahodu ima učitelj otrok s posebnimi potrebami še svetovalca, pomočnika (teacher coordinator). Pri nas ga bodo dobili romski otroci in drugi otroci s posebnimi potrebami;
3. v pomanjkanju aktivne vloge staršev pri oblikovanju edukacijskega procesa. 

Nobena ustanova pri nas ni zadolžena za odkrivanje slepih in slabovidnih. To dejstvo kaže na skrajno zapostavljenost najmlajših (od rojstva do tretjega leta) slepih in slabovidnih. Reševanje te problematike celovite obravnave je na samem začetku, ker Ministrstvo za zdravje to šteje kot medicinski problem. Sodelovanje s starši in z vzgojnoizobraževalnimi ustanovami le predvideva, ne pa konkretizira. Manjka prav najzgodnejša sistematična obravnava, čeprav vemo, da so otroci od 0 do 3 let najbolj dovzetni zanjo. Zato je pomembno je vedeti, kaj vsebuje celovita zgodnja obravnava slepih in slabovidnih otrok? Celovita obravnava temelji na oblikovanju individualiziranega družinskega načrta, ki ga je treba nenehno spreminjati, evalvirati prilagajati novonastalim razmeram. V timu pomočnikov sodelujejo različni strokovnjaki, kot so medicinske sestre, psihologi, specialni pedagogi, itd.  Pomembno je, da je obravnava čim zgodnejša, da je prostorsko blizu družine in da je interdisciplinarna z medsebojnim sodelovanjem med strokovnjaki. Strategijo prenove vzgoje in izobraževanja slepih in slabovidnih je treba začeti na vseh štirih Delorsovih stebrih učenja.  pri nas se, žal, še vedno preveč poudarja le izobraževalni steber, čeprav vemo, da je torzo, kadar ni povezan z drugimi. 

Velja opozoriti, da slepi in slabovidni nista dve homogeni skupini, ampak sta znotraj sebe tudi diferencirani na zmerno in težko slabovidne in slabovidne in na tri skupine slepih kot so slepi z ostankom vida, z minimalnim ostankom vida in popolnoma slepi. Ker pa je vsak otrok individualna osebnost je najustreznejši pedagoško-psihološki in socialni pristop k njegovemu razvoju individualen. Zato je škoda, da učitelji v osnovni in srednji šoli nimajo učitelja pomočnika kot v tujini, ampak so prepuščeni samemu sebi, da se znajdejo, kakor se vedo in znajo. 

Prilagojene programe za slepe in slabovidne izvaja Zavod za slepo in slabovidno mladino, ki takšnim otrokom omogoča optimalen razvoj.  Najmlajše otroke ne obravnava ZUOP, ampak Zakon o zdravstvenem varstvu.  Glede sistemskega razporejanja slepih in slabovidnih razlikujemo tri sisteme, kot so enotirni, dvotirni in inkluzijski. Enotirni sistem vse učence vključuje v redni sistem vzgoje in izobraževanja (Španija, Portugalska, Švedska, itd), dvotirni sistem predpostavlja dva ločena sistema. Dijak je vključen ali v specializirane šole ali v redni sistem šolanja. Med njima ni sodelovanja (Belgija, Švica). Slovenija se z ZUOPP uvršča v drugi sistem. Inkluzijski sistem ima boljše sodelovanje (Danska, Francija, Irska, itd.), zato je za zagotavljanje enakih možnosti najprimernejši.  

Dodatna strokovna pomoč za te otroke je najpogosteje izven oddelka. Že pred sprejetim Zakonom v l. 2000 se je del slepih in slabovidnih otrok integriral. Z njim pa so starši slepih in slabovidnih dobili zakonsko podlago zanjo, možnost izbire programa in zagotovljeno strokovno pomoč. Izoblikovala  se je nova vloga 'rednih ur' in specializirane ustanove. Šole zaposlujejo defektologe. Vzgoja in izobraževanje sta pri nas od 3. do 21. leta na sistemski ravni dobro pripravljena in primerljiva z drugimi državami evropskega prostora.  Študentom na univerzi se zagotovi dodatna oprema za učenje. V šoli naj učitelj govori dovolj glasno in razločno, uporablja povečan tisk, povečala, primerno povečano gradivo. Nujna je močna osvetlitev. Slepi in slabovidni rabijo razmeroma drago učno tehnologijo. Treba pa je tudi ustvariti povezavo med šolo in specializiranimi ustanovami, centri, ki imajo vso potrebno učno opremo za izobraževanje slepih in slabovidnih (in jo tudi laže kot šole nabavijo), da ne bi ti vidno prizadeti posamezniki tudi dosegali enake učne rezultate kot tisti z dobrim vidom.    

Številne evropske države so odprle vrata integraciji in inkluziji na ravni osnovnega in srednjega šolstva. Nekatere imajo enotirni, druge dvotirni, tretje pa inkluzivni pristop.  Zanjo izumljati stvari, za katere ona ne ve. Slepi in slabovidni rabijo prilagojeno komunikacijsko opremo, ki je večini šol cenovno nedosegljiva. Prenosni računalnik bi moral imeti brailovo vrstico in pretvornikom zvoka, pri slabovidnih pa s povečavo zaslonske slike. Kar je za nekoga zaslepljujoče, je za drugega premalo svetlobe. Večina slabovidnih rabi dodatno osvetlitev.

Na trgu ni prilagojenih učil in učnih pripomočkov. Dijaka s posebnimi potrebami naj ne bi izločali iz družinskega in socialnega okolja. V procesu izobraževanja takšnega dijaka sodelujejo različni strokovnjaki. Zagotoviti jim je treba prostorske pogoje za učenje in delo. Prilagoditve so individualne, ker izhajajo iz stanja vida.   
 
Če je vid prizadet, dobijo drugi čuti povsem vsaj delno kompenzacijsko vlogo. V šoli slepim olajšujejo pot z orientacijskimi točkami.  Preprečiti nenadne ovire v prostoru. Posnetki so v zvočni tehniki. V elektronski obliki slabovidni gradivo poljubno povečajo. Poznamo tudi barvno kontrastiranje stopnic. Pisala za slabovidne so debelejša. Slepi rabijo tipne zemljevide, reliefni globus, razne makete in modele. Tip je pri njih izpostavljen čut.  Slabovidni dijak rabi kakovosten barvni zaslon in multimedijsko opremo. Slabovidni rabijo več časa za učenje in kar najbolj sistematično podajanje vsebin.  Učitelji morajo izhajati iz psihofizičnih značilnosti takšnih učencev in preverjati  ustreznost novonastalih predstav.  Vse to  pomeni tudi razvoj specialnih didaktik. To znotraj VAKOG sistema pomeni, da je treba namesto čuta za vid toliko bolj izostrovati podrobnosti – podmodalnosti vseh drugih čutil, ki pričarajo takšno in drugačno (socialno) realnost.  

V državah, ki imajo normativno urejeno celovito zgodnjo otrok s posebnimi potrebami (npr. ZDA) se na osnovi ekonomskih raziskav zavedajo, da je ceneje, če otroke in njihove družine opolnomočijo (empowering) za intenzivno obravnavo. To so države z inkluzivnim pristopom kot so Nemčija, Danska, Francija, Nizozemska, Češka itd. Pri  nas naj bi imeli večjo vlogo pri tem specialni pedagogi. D. in B. Kobal nas informirata, da obstajata v svetu dva načina financiranja 'od zgoraj navzdol' in 'od spodaj navzgor'. Pri slednjem načinu se najprej ugotovi specifične potrebe in potem nameni vlada toliko sredstev, kolikokrat je potrebno, da se položaj izboljša. To urednici priporočata tudi za Slovenijo. Pri tem bi kazalo upoštevati le dejanske posebne potrebe (senzorno oviranost), ne pa še druge potrebe. Nadaljnji predlog je, da se slepe in slabovidne obravnava diferencirano, ker to, kar lahko še kompenzirajo slabovidni, slepi ne morejo več. 

Za enake možnosti tako senzorno oviranih otrok kot normalnih otrok je treba prilagoditi slovensko zakonodajo evropski, zagotoviti celovito zgodnjo obravnavo slepih in slabovidnih ter njihovih družin, omogočiti delovanje inkluzivnega sistema, sistemsko izhajati iz potreb otroka in zagotoviti ustrezno tehnološko in digitalno opremo, upoštevati heterogenost te populacije, opolnomočiti starše in sistemsko zagotoviti učitelja koordinatorja za povsem slepe otroke.

2.     Vprašanje krivde in kazni 

Če se pojem smisla nanaša predvsem na pomen našega dejanja, pa se pojem krivde nanaša predvsem na vzrok. Kadar dejanje nima niti ustreznega vzroka – razloga niti ustreznega pomena, občutka nesmisla in krivde sovpadata, sicer pa to ni nujno. Občutkov krivde ni danes nič manj kot jih je bilo nekoč. Svetovalci vedo, da jih je veliko več kot na splošno vemo o njih in več kot se jih ljudje zavedamo. 

Krivda je tradicionalno povezana s kaznijo in strahom pred njo. Po Sruku (Sruk, 1986) je krivda zadolženost, da se nekaj stori ali plača, oziroma zadolženost za vzrok, zaradi česar mora ali naj bi nekaj nastalo. Slovar slovenskega knjižnega jezika opredeljuje krivdo kot vzrok za nekaj slabega in neprijetnega. Vprašanje je, zakaj ni opredelitve za posledice slabega dejanja storilca. Krivda je občutek slabe vesti. 

Krivda je v jeziku morale to, kar je v jeziku teologije greh. Z grehom se lahko že rodiš, saj prineseš na svet določeno karmo kot 'krivdo brez krivde'. Razlika med prirojeno krivdo brez krivde in pridobljeno krivdo je v tem, ali si z določenim dejanjem oseba krivdo in greh nakoplje ali pa se z njo že rodi. Razlikovati bi bilo treba tudi med upravičeno in neupravičeno krivdo. Slednjo spodbujajo zlasti avtokratske osebnosti, ki so agresivne in hočejo kaznovati tiste, ki kršijo konvencionalne vrednote. 

Kadar gre za kršitev določene zapovedi ali norme, tisto osebo, ki je ravnala neodgovorno, peče vest. Lahko bi rekli, da je notranja sankcija oziroma kazen za krivdo že občutje slabe vesti. Kazen je lahko in mora biti tudi zunanja. V pravnem jeziku gre za odnos storilca do kaznivega dejanja (Sruk, 1986; 241). 

Pojem krivde izvira iz antike. Poznamo tehtni izrek iz Predsokratikov:
 »Iz česar pa stvari nastajajo, v tistem tudi minevajo po Nujnosti; zakaj druga drugi plačujejo kazen in poravnavo za krivdo po redu časa« (Anaksimander: glej: Sovre, 1946; 35). 

Stari Grki, in ne le Anaksimander, so si predstavljali, da poteka življenje po nujnosti vzrokov in posledic. Vzroki so bili t. i. zadolževalci posledic za nadaljnje učinkovanje na tok dogajanja. Posledice jim morajo plačevati krivdo že zato, ker so zaradi njih nastale. Popolna poprava krivic zaradi prisilnega ponavljanja reakcij na potlačitve v časovnem zaporedju ni mogoča. Samozaslepljeni pa verjamejo prav v to. 

Zato obstajajo primeri uporabe antičnega pojmovanja krivde v sodobnem času. Otroci dolgujejo življenje staršem in njihova dolžnost je, da jim služijo. Govorimo o prisilnem delu otrok za starše in širše, družbeno  o prisilnem delu kaznjencev v taboriščih smrti (npr. Katorga in Gulak v sibirski Sovjetski zvezi, Goli otok v Jugoslaviji, itd.) ter o kaznovanju državljanov zaradi neposlušnosti in celo odvečnosti v državi (Stalinove čistke, zapiranje in sežiganje Židov v koncentracijskih taboriščih med drugo svetovno vojno v Nemčiji). 

V pravu je pojem krivde povezan z nujo dokazovanja ali nedokazovanja. V mirnem času je vsak nedolžen,  kaznovan za krivdo je samo tedaj, če mu je le-ta dokazana. Na vojaških in hitrih sodiščih pa zadošča za kaznovanje že osumljenost storitve kaznivega dejanja. 

Funkcionarji te ali one diktature so na neki način že vnaprej kaznovani. Tako funkcionarji KP iz bivše Vzhodne Nemčije trpijo za tem, kar Frankl imenuje 'noogena nevroza'. »Vse bolj se zavedajo, da je bilo napačno, da so se podredili partijski komandi in jih zato peče vest. Ne smemo jih kar počez obsojati  in s tem razbijati še več porcelana« (Lukas, 2002; 50). V zadnjem času je ponovno aktualen pojav samokaznovanja s prepovedjo javnega delovanja. Noogena nevroza je mehanizem samokaznovanja, ki se ga premalo zavedamo.  Javlja se kot psihosomatska motnja. Tako kot je Milošević na haaškem sodišču izsiljeval samoobrambo jo je tudi Šešelj z gladovno stavko. Bolečinsko telo (Volk, 2005) ne prenese dolgo časa razdiralnega procesa samozaslepljevanja. Samozaslepljen je tudi narod, ki ga je Dostojevski imenoval za bogonosca, in ki se ni denacificiral, kar pomeni tudi dezideologiziral. Takšna katarza v smislu 'očiščenja in pomlajenja' je dolgotrajen proces. Pri nas jo Hribar imenuje kulturna sproščenost. Do nje vodi prebolevanje (Verwindung) preteklih travm.  S krščanskega vidika je to vstajenjska modrost, z budističnega pa 'razsvetljenska'.  Ni skrivnost, da smo vedno v takšnem ali drugačnem prehodnem obdobju – tranziciji, problem je, da kot popotniki – romarji po božji poti ne sprejemamo skrivnosti (jap. yugen), ki ga pogojuje.  Problem je, da zaradi instrumentalno racionalne potrebe po preglednosti – transparentnosti in urejenosti prikrivamo tisto, kar ne more biti pregledno, ker je še kaotično ali celo nedoločljivo (starogrški izraz zanj je apeiron in Kantov je Ding an sich – stvar po sebi).  Habermasova nova nepreglednost (nem. Unuebersichtlichkeit) ni 's trte zvita'. Že po starogrški predstavi resnice kot aletheia se z razkritjem nečesa nekaj drugega skrije. Napaka novoveškega razsvetljenstva oz. njegova slepa pega je, da hoče samo resnico z izključitvijo katerekoli zmote. Razsvetljenska ideologija je privedla v holokavst prav zaradi kulture izključujočnosti. Integracija slepih, slabovidnih in samozaslepljenih pa je možna na osnovi kulture vključujočnosti in čim večje tolerantnosti. Slepa pega demokracije je totalitarizem. V ozadju dobrega je zlo. Samozaslepljevanje je z ontološkega vidika poskus redukcije bipolarnosti na monistično osnovo.  Krivda je očitno interpretirana družboslovno interdisciplinarno. Frankl piše, da je tisti, ki si v novi situaciji ne postavi novih ciljev dvojno ogrožen, da obvisi med starim in novim. Lahko bi ugotovili, da gre za začaran krog slabih dejanj, iz katerega ne vidimo izhoda. Zato se stanje samozaslepljenosti maligno poglablja. Žal pa starši, učitelji in vzgojitelji pri moralni vzgoji otrok na to ne opozarjamo. Zlasti diktatorji se ujamejo v zanke, ko ljudje njihove laži, v katere sami verjamejo, sprejemajo za resnico. To pomeni, da ne ogrožajo le drugih, ampak tudi sebe ali obratno.         
2.1.	 Izvori prevare v Platonovi votlini

Antika je pri marsikaterem junaku pokazala pojav samozaslepljevanja, ne gre le za mitologijo, gre tudi za epe in drame. Odiseja slepi petje morskih nimf, da si maši ušesa pred njimi. Ojdipa slepi njegov razum, ki mu ne razkrije bistva njegova odnosa z materjo.  Poznamo Platonovo zgodbo o votlini. Oglejmo pa si še Heideggerjevo interpretacijo (Heidegger, 1991), ki bolj kot sam Platon izpostavi vprašanje slabovidnosti in nasilja. V Platonovi zgodbi o votlini gre za nasilje, ki izvira iz zaslepljenosti z resnico in iz samoprevare (self-deception), da je spoznana. Ljudje so  zaradi prepričanja o pravilnosti svojih predstav pripravljeni tudi ubijati, tako kot vidcu grozi, da  ga bodo umorili sužnji v votlini. Resnica v pomenu pravilnosti in pravičnosti je posledica starogrške besede aletheia v latinsko veritas in nemško Wahrheit. Osvoboditelj se v votlini ne znajde več. »V nevarnosti je, da podleže premoči resnice, ki je tam merodajna, t. j. zahtevi splošne dejanskosti kot edine. Osvoboditelju grozijo, da ga bodo umorili podobno kot Sokrata« (Heidegger, 1991; 18).  Novost je, glede na Platonovo zasnovo teorije resnice, morda v tem, da ne ubijajo le tisti, ki so na domnevno nižji spoznavni stopnji zastopnike resnice, ampak tudi tisti, ki so navidez na višji stopnji, npr. (ne)pomembni drugi v nerazvitem svetu. Šola spominja na  Platonovo votlino če učenci ne morejo razumeti razsvetljenega učitelja in mu skačejo po glavi, ravnatelj pa mu da odpoved.  

Omenjena Platonova prilika kaže, da je človek že imanentno slaboviden, ker si mora za vsako spremenjeno situacijo prilagajati na novo zmanjšano ali intenzivnejšo svetlobo. To prilagajanje je boleče, kar pomeni, da paideia ni samoumevno dana. Zanjo se je treba usmerjeno truditi. To vodi v konflikte, ki se lahko tragično končajo. Slabovidnost je povezana tudi s samozaslepljevanjem.1 Primer je kralj Ojdip, ki si je zaradi usodne zmote iztaknil oči. Obsodil se je na položaj slepca. Slepec ni tisti, ki bi se rodil kot slep, ampak kot tisti, ki je zaradi zaslepljenosti, ki bi ji danes rekli tudi odvisnost, namerno oslepel. Prevara je rezultat videza. Platon je kot idealist verjel v čisto zrenje bistva, ki je ločeno od videza in je na ta način problem samoprevare načelno rešil za svobodne, ni ga pa za sužnje. Sužnji se ga ne zavedajo in ga tudi ne poskušajo reševati. So večni odvisniki     

Pri nas še prevladuje v javnosti stereotip o invalidih, ki ga prevzemajo nase tudi invalidi sami. Invalidi se nočejo upreti in odpovedati svoji invalidni (beri: okrnjeni) identiteti, ker je v njej dovolj varnega prostora za samozaslepitev in manipulacije, kjer so za vse krivi drugi, družba, država. V tem primeru vidimo, kako nas metaprogram 'drugi' vodi k begu pred samoodgovornostjo. Po tej shemi nikoli ni dovolj dolžnikov, darovalcev in storilcev dobrih dejanj tistim, ki invalidni s strani onih, ki niso. Ta identiteta jim nudi udobje in ugodje podobno kot bolnikom. Zdi se, da so prepričani, da vse to sodi zraven. Mislijo, da so zasužnjeni, izsiljeni in ustrahovani, tudi s strani tistih, ki naj bi jih zastopali in so si vzeli to pravico. To opazimo samozaslepljevanje2 kot obliko sadomazohizma v podvrstah  samozaničevanja, samoomalovaževanja (kdo pa sploh si), samoponiževanja, samoodpove-dovanja 'bleščeči' karieri in samoponiževanja pred tistimi, ki so si pridobili moč, kapital in oblast. Ni težko uganiti, da je samozaslepljevanje oblika napačnega ponosa, negacije življenja (reči življenju ne) in zasvojenosti z odnosi. Različne razprave o dinamiki samozavaravanja razsvetljujejo vpliv motivacije na prepričanja.

Gre za zapleteno vprašanje, ki zadeva vse glavne vidike človeške narave, vključno z zavestjo, racionalnostjo, motivacijo, svobodo, srečo in zavezanostjo vrednotam. V širšem smislu se »samozavaravanje« nanaša na intencionalne dejavnosti in motivirane procese izogibanja neprijetnim resnicam ali temam in mentalna stanja, ki so posledica tega: nevednost, napačna prepričanja, nezagotovljene naravnanosti in neustrezna čustva.
    
Gerjolj (2000) je analiziral odnos med ideologijo in vzgojo v socializmu. Pri vzgoji gre za oblikovavanje  po vzoru oz. sliki (nem. das Bild). Slika kaže na dvoumnost videza in resnice. Ne nazadnje je slika resnica o človeku, o tem, kar je in bi morda radi bil.  Videz tudi vara, zato je človekova samopodoba med resnico in videzom.          

Obstoj subjektivnosti v šoli je odvisen od kakovosti njene (emocionalne in socialne) kulture. Spoznanje samega sebe je subjektivno in odgovorno, ker posameznik sprejema nase tveganje za odločitve, morebitni ugovor vesti in napačne rešitve. Nekateri ljudje  zaradi samozaslepljenosti (self-deception) odklanjajo spoznavanje sebe in poslušanje resnice, ki  osvobaja. Slovenska javna šola učence premalo usmerja k uravnavanju subjektivnega,  notranjega sveta. Pri izvenšolskih dejavnostih (out of school activities) in pri izbirnih predmetih so učenci podobno kot v društvih  in klubih bolj sproščeni. Haight (1980) sicer zagovarja stališče, da je samoprevara nemogoča in James, da človek vedno izbere najboljšo rešitev, vendar pa sta obe stališči relativni in neverjetni, ker potem samokorekcijsko mišljenje ne bi bilo potrebno. Vendar pa mnenje, da vsak zase že pravilno misli in da imamo vsi dovolj razuma, ne omogoča moralnega razvoja. 
  
Jung (2002; 62) razlikuje med potlačitvijo (Verdraengung) in izločitvijo (Unterdrueckung).  Ni vsaka izločitev potlačitev, ampak le tista, ki se upirajo reprodukciji. Gre za umetno izgubo spomina, avtosugestivni amneziji zaradi izognitve bolečini. Potlačitev je izjemen in nenormalen proces.  

Obstajajo stališča, da samoprevara ni mogoča in stališča, da je neizogibna. Krščanstvo predpostavlja, da je greh neizogiben (če naš ded ne bi grešil), vendar je to srečna okoliščina,  ki se imenuje felix culpa za pot k odrešenju. Priučena, že primarno socializirana nemoč je iluzija, ker si lahko pomagamo na več načinov. Obstaja tudi svetovanje za pomoči za samopomoč (nem. Hilfe zur Selbsthilfe). Takšno svetovanje je coaching.  Sredstvo zoper samoprevaro je iskrenost, s katero si priznamo tudi kaj nismo. 

Težko je postati to, kar hočeš postati, ker je že težko postati to, kar si. Videti je, da polna naravnanost na sedanji trenutek odpira tudi takšnega prihodnjega. Tisti, ki hlastajo za sedanjostjo to prezrejo. Prevare so tiste, ki nas zadenejo od zadaj, zato se je potrebno spraviti s preteklostjo. Znan je izrek, da imajo samo srečni narodi srečno prihodnost. Dogodek je vedno darilo in je radikalno presenečenje (Derrida).  Vprašanje je le, ali smo sposobni sprejemati takšna darila. Odgovor je, da ne, dokler smo pod vtisom napovedljivih dogodkov. Z industrijsko dobo delimo iluzijo linearnega časa, čeprav je ta tudi cikličen (predindustrijsko obdobje) ali ukrivljen (Einstein).    

Zlo ni nekaj relativnega, zato to tudi samoprevara ni. Obe sta pa relacijski, ker sta v odnosu. 
Samoprevaro vežemo na videz, vendar je videz neločljiv  od bistva. Zato se Jezus lahko drugič prikaže kot nočni tat, čeprav je njegov namen samo dober. K popolni pripravljenosti nas ne kliče le sv. Pismo, ampak tudi Shakespearov Hamlet. Vendar Hamlet ne premaga svoje razdvojenosti in tudi svoje samozaslepljenosti ne. Njegovo maščevanje očeta je že vnaprej obsojeno na neuspeh. Njegov cilj je spraviti svet, ki je prišel iz tira, nazaj v red. sam ne more premagati 'morja zla'. Ni ene same Pravičnosti, kar je bila tudi iluzija socialnih revolucij. 

Njegova poslušnost očetu ni bila poslušnost božjemu Očetu. Kolikor več je (samo)prevare, toliko manj se o njej govori. Postala je normalno stanje stvari kot 'patologija vsakdanjosti' (Freudov izraz). Zato se tudi ne govori več o tragičnosti življenja.  Psihosomatske motnje so postale bolj neobvladljive kot so bile, ker je večji delež psihičnega dejavnika v njih in zato tradicionalna medicinska znanja ne zadostujejo več. Lahko rečemo, da vsaka doba prinaša s seboj tudi specifična slepila. Danes je to iluzija vsega bogastva delavca, ki je le iluzija lažnega blišča konzuma. Vendar ne bi smeli pozabiti, da se v njem izraža vse, kar je bilo nakopičeno doslej in je pronicalo na dan le malo in redkokdaj.  Slep je tisti, ki ne vidi tega sicer nevidnega globokega in širokega toka. Nevernih Tomažev je danes več kot kdajkoli prej in so simptomatski za dobo, ki reducira vse nevidno na vidni svet. Prešeren je izpostavil dve slepili, da je zapustil Vrbo domačo vas in da je izbral poklic pesnika. Bil je pesnik v bornem času, v času bede duha in duha bede (Marxov izraz).  Če  je bil Prešeren slep za pridobitne motive (Erwerbsarbeit), pa je ostala večina slepa za lastne motive (Eigenarbeit). Gre tedaj za slepoto enodimenzionalnega človeka z enodimenzionalnim mišljenjem. Kolikor večja odprtost, toliko manjša slepota.
 
Kakšen obraz3 imamo drug pred drugim? Običajno pristopamo k enostranski dilemi 'smo del problema ali del rešitve' nereflektirano. Ta dilema je lahko razumljena banalno ali pa imanentno filozofsko. Če smo del problema, je cilj falsifikacija rezultatov (če parafraziramo Popperja) in kritika pomanjkljivih realnih pogojev v imenu transcendentalnih, idejnih predpogojev (če parafraziramo Kanta). Trivialno je, da smo negativno prepričanje, da  nobena rešitev ni dovolj dobra za nas, ker smo narcisoidno zaprti in zazrti v svoj slonokoščeni stolp. Narcisov pa je danes toliko, kolikor je listja in trave. Nasprotno prepričanje, da smo del rešitve, je sicer produktivno, dokler vemo, da smo za njeno iskanje odgovorni sami. Če pa jo čakamo kot na Godota, da bo prišel od zunaj neznano kdaj, se nahajamo v iluziji kot samoprevari.    

Če hočemo vedeti, odkod in čemu slaba vest, moramo vedeti, kaj vest pomeni. Kot vemo, nasilneži utišajo glas vesti kot glas notranje instance moralnega odločanja. Poglejmo, kako deluje njen mehanizem. Pogosto posameznik ne ve, ali bo izbral pravi poklic, ker ne zna prisluhniti notranjemu glasu in ne ve, kaj je v njem. Kadar posameznik naleti na pritisk zunanjih dejavnikov, ki oporekajo njegovi moralni integraciji, je rezultat ugovor vesti, ki ga posameznik lahko upošteva ali pa ne. Vest deluje brezpogojno in ne glede na čustva ugodja in državno zakonodajo. 

Očitki vesti nastanejo takrat, ko posameznik dela v nasprotju s prepričanjem v obliki samoobtoževanja, kaznovanja, sramovanja, depresije, skrbi in zavisti. Poznamo veliko primerov, v katerih se posameznik ne ozira več na moralne sodbe, vest, prepričanje in identiteto. Izguba vesti je v tem, da se posameznik slepo identificira s kolektivom, stranko, narodom in z ideologijo. V totalitarnih režimih dela posameznik le v z najnižjimi oblikami vesti. 

Urbančič in Osojnik ocenjujeta današnjo dobo kot dobo proizvajanja zaradi proizvodnje. Razpoložljivo se proizvaja za nadaljnje širjenje proizvajanja. Na univerzah odpirajo nove oddelke in študije, ki proizvedejo nova raziskovalna področja in veje znanosti, računalniška industrija proizvaja vedno zahtevnejše procesorje, kroženja informacij, vedno zahtevnejše programe. Vojaška industrija izdeluje vedno nova in dražja orožja, zaradi katerega so potrebne nove vojne, te pa zahtevajo zapleteno orožje. Internet proizvaja večje količine informacij in te proizvajajo vedno nove potrebe po informacijah (učinkovitejši brskalnik).  Tehnika služi samosmotrnosti proizvajanja (Osojnik, 2006; 50). Ta neizogibnost izpostavlja vsako negibnost kot parazitski in odvečni zaostanek. Socializem se je soočal s pojavom zaostajanja zaradi prehitevanja samega sebe, poskusa skoka čez t.i. Rodosa.         

O slepi pegi vzgojnih vplivov bi lahko razpravljali danes precej bolj kvalificirano kot v Rousseaujevem času. Sklicevanje na plemenitega divjaka npr. Emil je sodobnik Petka na samotnem otoku, danes ne zadostuje več. Antropologi danes prej odkrijejo presenetljivo podobnost med agresivnostjo postmodernih sodobnikov z divjaki na Novi Gvineji.  Danes se dogaja, da je katerikoli element represije mogoče razumeti v negativnem smislu, kar vodi v razpuščenost, anarhičnost in razvajenost otrok.  

Po Vitujevi je komunikacija z Bogom možna po istih zaznavnih kanalih kot komunikacija z zunanjim svetom. Usliši vsako našo prošnjo, ki izhaja iz ljubezni. Zlo pa izhaja iz sovraštva in je zato treba vedeti, kako ga spoznamo. Po Žalcu se zlo sestoji iz treh sestavin: 1. zlobna motivacija storilcev, 2. prekomerna škoda, ki jo povzročajo ta dejanja, 3. odsotnost sprejemljivega odgovora. Vemo, da se zlo pogosto skuša opravičiti z dobrimi nameni. 

Dobri in slabi – zli učinki so odvisni od kakovosti komunikacije. Izidi igre so analogni z izidi komunikacij. Po Bluesteinovi lahko govorimo o komunikacijskih igrah v odnosu izgubiti in dobiti zase ali za obe strani. Od stopnje naše samo zavesti in pozitivne samopodobe je odvisno, katero igro smo pripravljeni igrati in kaj smo pripravljeni tvegati. Pri igri s konstantno vsoto (constant sum game): vrsta rezultatov pri igri z ničelno vsoto je enakih. Če so rezultati različni,  je to igra z variabilno vsoto (variable sum game). Pri tej igri lahko obe stranki dobita, ena dobi ali obe izgubita. Igra  s pozitivno vsoto (positive sum game) je igra,  pri  kateri vsi  dobijo. Igra z negativno vsoto (negative sum game) je  igra, pri kateri vsi izgubijo. Za Huisingo je v Homo ludens igra pred delom, možgani pred rokami. Za Engelsa je oboje hkrati, ker so roke vplivale na razvoj možganov in obratno.  

Pri igrah z ničelno vsoto (zero sum game) gre za redistribucijo začetnega obsega med stranke; eden lahko dobi le na račun drugega. Pri igri s konstantno vsoto (constant sum game): vrsta rezultatov pri igri z ničelno vsoto je enakih. Če so rezultati različni,  je to igra z variabilno vsoto (variable sum game). Pri tej igri lahko obe stranki dobita, ena dobi ali obe izgubita. Igra s pozitiv-no vsoto (positive sum game) je igra,  pri  kateri vsi dobijo. Igra z negativno vsoto (negative sum game) je  igra, pri kateri vsi izgubijo (Boulding, 1963; 41-50). Pri šahu ne moreta dva soigralca hkrati dobiti in izgubiti iste partije. Lahko le remizirata v smislu positive sum game. V igro je posameznik interpeliran skozi princip socializacije. Caillois daje 4 vrste igre: agon - tekmovanje, alea – sreča, mimicry – skrivanje, linx – zanos - rušenje stabilne percepcije. Igre upiranja avtoriteti, the insurency game – javna ali prikrita neposlušnost z uporabo blokirajoče moči. Igre proti upiranju – the counter insurency game – nenadne inšpekcije, podvajanje odgovornosti. Empire-building game-zahteva po več resursih kot je treba. Nekateri štejejo igre za odličen vir (samo)zaslepljevanja. Pri nas odpirajo igralnice kot vir zaslužka. Dostojevski je napisal roman Kockar, ki kaže tudi na to, da je  literarni junak pogosto izigran v očeh in opisih avtorja. Vendar poznamo tudi igro življenja in kako jo igrati (Shinn, 2001). S strategijami te igre se bomo pozabavali v naslednjem poglavju.   

4. Strategije preseganja samozaslepljenosti

Pomembno je aktivirati duhovno ali tudi tretje oko (tratak) med očmi za jasno videnje, da vidimo vir samoprevare (hrv. samozavaravanja). Pri 'ponovnem vtisu' (Re-imprinting) gre za vprašanje, kako je nastal prvi vtis. Imprint je pomembna izkušnja ali perioda življenja v preteklosti, v kateri je oseba oblikovala prepričanje ali veriga prepričanj v odnosu do lastne identitete. Vtisi tudi pogosto vključujejo nezavedne vloge modeliranja ali pomembnega drugega. Cilj ponovnega vtisa je, da najdeš vire, ki so oblikovali prepričanja. Gre za to, da občutiš simptome in asociacije, ki so s tem povezane? Stopiš korak nazaj pred nastanek tega simptoma, potem korak iz časovne črte v sedanjost. Občutiš, kakšen učinek je imel prvotni vtis nate.        

Pomen vaje 'prvi vtis' je v veri, da je bila in je določena dejavnost smiselna. Distanciranje nastaja po modelu ločenosti, empatija pa po modelu integrativnosti. Distanciranje nastaja v času ločevanja, empatija v času združevanja. Distanciranje je v času 'iti skozi', empatija pa biti v času na arabski način. Za distanciranje je primernejši meta-jezik, za empatijo pa Miltonov jezik moči. Ker distancirani ne verjame v sposobnosti drugega, igra vlogo dvomljivca. Distanciranje ustvarja notranji kritik, nergač, empatijo pa tihi glas ljubezni. Realist je povezovalec med kritikom in sanjačem. Za distanciranega drugi nikoli ne zna dovolj in ne pove prav, zato uporablja strategijo boja ali bega. Kritik v nas ustvarja nepotrebna 'samoomejujoča prepričanja' (limiting beliefs), ki se izražajo v omejevalnih stavkih oz. sodbah. Ta nas odvračajo od predvidene dejavnosti. Kritika je stvar razuma, empatija je stvar srca. Srce in razum sta združena empatija in distanca. Distancirani kritik ničesar ne odpušča in tudi ne dopušča npr. popravljanja prvotnega vtisa oz. osebnega prepričanja. Empatija je po metodi učenja kot sprejemanja, distanciranje po metodi zavračanja. Empatija nas povezuje, distanca osamlja. 

Prožni postanemo: 
- s spreminjanjem meta-programov, 
- z igranjem različnih vlog (pri Satirjevi), 
- s prisvajanjem različnih tipov vpraševanja in učenja (4 MAT), 
- s spreminjanjem odzivov (pozitivno sidranje), 
- s preokvirjanjem samoomejujočih prepričanj, 
- spreminjanjem zaznavnih položajev,  
- po vaji ponovni vtis,
- po vaji privlačne prihodnosti, itn.

Pravzaprav ni teme v nlp-ju, ki ne bi omogočala razvoj prožnosti. 

Adeptu v pomoč je tudi pregled 12 stopnic razvoja zavesti: 
1.	Priznati si zasvojenost, ne glede na to, kakšna je, 2. Priznati si, da so sile, ki so močnejše 
nas, 3. Zaupajmo božji moči, 4. Inventura notranjosti, 5. Zmote povejmo sebi in drugim, 6. Ponižno prosimo za pomoč, 7. Odpreti srce in svoje sebstvo na stežaj, 8. Napišimo seznam ljudi, ki smo jih oškodovali in tistih, ki so nas, 9. Odpustimo sebi in drugim, 10. Nadaljujmo z inventuro, 11. Molitev, 12. Prenos daru prerojenja še na druge.

Za poslušanje svojega notranjega glasu rabimo veliko potrpežljivosti in napredovanja od manjšega vprašanja k večjemu problemu. Šele sčasoma se navadimo zaupanja in odločanja na osnovi tega glasu. Ravno tako le postopno ali sem ter tja spreminjamo stare navade.

                          Razlike med višjim in nižjim jazom (Virtue, 2006; 79)

Ljubeč                                                                     	Ljubosumen	
Samozavesten	Negotov	
Zadovoljen	Verjame, da mu nekaj primanjkuje 	
Poslanstvo – izpolnitev namena	Ne želi se posvetiti namenu	
Integrativen – kar je dobro za vse vpletene	Zmagovalci in poraženci	
V partnerstvu se počuti varnega	Boji se, da bo zapuščen	
Ima čisto vest	Preganjajo ga občutki krivde	
V dejanja ga vodi ljubezen	Spletkari in manipulira oz. se čuti manipuliranega	
Živi v sedanjosti	Živi v preteklosti ali prihodnosti	
Dosleden 	Nagonski	
Topel in zaščitniški 	Hladen in nevaren	
Radodaren 	Pohlepen 	
Zanesljiv	Nestanoviten 	

Iz tega je razvidno, da naša naravnanost odloča o samozaslepljevanju. Očitno je bolje reči življenju da kot ne, bolje zaupati (trust, confidence, belief)  kot ne zaupati, bolje gojiti pozitivno mišljenje kot negativno itd. po Virtue (2006) nam božje vodstvo daje pozitivne nasvete, nižji jaz pa ima negativne ugovore. Npr. vse se bo dobro izteklo. Ugovor 'kaj pa če se ne'. Ker pa se v Nlp izogibamo nikalnic, bi bilo 4. vprašanje (what if) po 4Matu, kaj pa, če bi se še bolje izteklo. To uporabimo v sendviču moči kot konstruktivno kritiko med dvema pohvalama. Božji glas je ponavljajoč, topel, zaupljiv, radosten, apel na služenje drugim, daje občutek moči. Nlp pozna Disneyevo tehniko, v kateri se sanjač, kritik in realist pogovorijo o kompromisni rešitvi. To je za nekatere bolj prikladno kot samo izbirati med da in ne.  
   
Samozaslepljevanja ne bi bilo, če bi znali sebe in druge najprej pohvaliti. Brez deleža (samo)kritike bi zopet padli na izpitu realnosti, ker bi gledali na dogodek hvalisavo, preponosno in megalomansko. Drugega pa bi idealizirali. Negativen odnos do sprememb izhaja iz nižjega jaza, dokler ne vidimo v njih nič dobrega. To je samozaslepljevanje z obstoječim stanjem. Zato so njegovi odzivi reaktivni, ne pa proaktivni, samoiniciativni, pogumni. Stanje je celovita enotnost telesa in duha, emocij, razpoloženj, pogojenosti čustev, je celota vseh nevrologičnih in fizikalnih procesov v vsakem času. Vse je odvisno od tega, kako usmerjamo pozornost. Paziti je treba  na dobro svoje stanje in stanje skupine. Gre  za odkrivanje  tudi vire moči v sebi. Stanja opazujemo zaradi spremljanje, branja, vodenja v ožjem in širšem smislu  (pacing, reading, leading, leading – prll), dela na podmodalnostih, ki so nekakšne fasete. Nlp še posebej zanima spreminjanje stanj tudi zaradi sinhronije in sinergije, kar pomeni večjih učinkov komuniciranja.  V nlp mislimo s stanjem najprej na zaznavne podrobnosti zaznav, na dober ali slab stik in na stanja zavesti (npr. alfa, beta, theta), ki so primerna za trans.

Metaprogrami (v nadaljnjem besedilu MP) so profili osebnosti z lastnostmi, ki so pri posamezniku izražene v različnih vrednostih, njihova kombinacija pokaže, kakšno prednost dajemo lastnim interesom, vrednostnim predstavam in sposobnostim, kot tudi, kako naši sogovorniki strukturirajo svoje zaznavanje in svojo resničnost. 

Strategije so zaporedje uporabljenih postopkov, ki slonijo na notranjih in zunanjih izkušnjah v določenem sistemu zaznavanja. Te vodijo do rezultata. Kolikor bolj pri strategiji upoštevamo tipe, profile in lastnosti osebnosti (npr. po modelu MBTI), toliko prej pridemo do rezultata. Strategije so potrebne zaradi zavestnega vodenja procesov od enega stanja do drugega.

MP so po motivaciji k in stran od nečesa. Npr. ali kupiš avto zaradi tega, da bi prihranil čas ob dosedanji izgubi ali za krepitve družinskih vezi. MP zunanje – notranje se prav tako nanaša na motivacijo. Obstajata dve vrsti ljudi: tisti, ki so dirigirani od znotraj in tisti, ki do dirigirani od zunaj. To spominja na Jungovo klasifikacijo na ekstraverte in introverte, vendar se ne pokriva z njo. Res je, da se tudi introverti odločajo po zunanjih kriterijih in tudi ekstraverti po notranjih.  

Omenjeni vzorec se nanaša na kriterije, ki so bodisi v nas ali izven nas. Notranji človek ima svoje kriterije v sebi. Po njih se ravna, ko primerja in se odloča, kaj bo storil. Primerja in se odloča glede na svoje kriterije. Na vprašanje »Kako veste, da ste delo dobro opravili?«  bi najverjetneje odgovoril: »Vem, to je vse.« Notranji ljudje sprejemajo podatke, odločajo pa se po svojih notranjih kriterijih. Človek z močno razvitim notranjim MP noče, da bi drugi odločali o njemu. Takim odločitvam se upira, tudi če so dobre. Notranji ljudje s težavo sprejemajo nadrejene. Lahko so dobri podjetniki. Privlačijo jih neodvisni poklici. Pri delu potrebujejo malo nadzora.

Zunanji človek potrebuje druge, da mu dajo kriterije in smer. Vedo, da so nekaj dobro opravili, ko jim to pove kdo drug. Sprašujejo za mnenje. Videti je, kot da se težko odločajo. Zadovoljni so, da jih vodijo in nadzirajo drugi. Za svoj uspeh potrebujejo kriterije, ki prihajajo od zunaj, sicer niso prepričani, ali so storili prav. Izrazito jim manjka notranja podpora. Verjetno zato, ker jim jo starši niso dali.  

Zanimiva je tudi relacija globalno – specifično  (Global – Specific - s smerjo). Globalni ali splošni ljudje razumejo določen pojav šele tedaj, ko vidijo veliko sliko (big picture). So globalni misleci. Radi posplošujejo. Lahko izpuščajo posamezne korake v zaporedju, tako da jim težko sledimo. Celo zaporedje vidijo kot en sam kos in ne kot zaporedje korakov. Veliko izpuščajo. Dobri so v načrtovanju in razvijanju strategij.

Posamični ali specifični, detajlistični ljudje se najbolje počutijo z delci podatkov in gradijo od malega proti velikemu. Všeč jim je zaporedje informacij. V skrajnih primerih so sposobni obdelati samo naslednji korak v zaporedju, ki ga spremlja. Ti ljudje govorijo o korakih in zaporedjih, ki jih natančno opisujejo. Nagnjeni so k natančnosti in radi uporabljajo lastna imena. Dobro izvajajo naloge, ki vsebujejo zaporedje več manjših korakov in zahtevajo veliko natančnost. Globalist in detajlist sta kot idealist in pragmatik, ki se ne razumeta brez dogovora, da je potrebna določena količina podatkov ta doseganje cilja, ki mu daje privlačnost velika slika  

Vzorec MP enakost  - različnost (z izjemo) se nanaša na primerjanje. Nekateri ljudje najprej iščejo podobnosti in drugi enakosti. Pripadniki prve skupine so pogosto zadovoljni na istem delovnem mestu ali zelo dolgo opravljajo isto delo. Zelo dobri so za naloge, ki ostajajo v bistvu nespremenjene.  Drugi najprej opazijo, kaj je drugačno. Poudarjajo razlike in se pogosto zapletajo v prepire. Človek, ki išče vzorce različnosti in neujemanja, temeljito razišče podatke in išče neskladja. Tisti, ki se ne ujamejo, ljubijo razlike. Radi imajo spremembe in pogosto menjajo zaposlitve. Privlačijo jih izvirni izdelki. Radi imajo »novo« in »drugačno«.

Nekateri ljudje znajo opaziti enakosti z izjemo. Najprej opazijo podobnosti, potem razlike. Radi imajo postopne in počasne spremembe. Radi ostanejo nekaj časa na istem delovnem mestu. Ko se naučijo opravljati svoje delo, so ga dolgo pripravljeni opravljati. Dobro opravijo vse naloge. Radi uporabljajo primerjave, kot so »boljše«, »slabše«, »več« ali »manj«. Privlači jih vse, kar je predstavljeno kot »boljše«, »izboljšano« ali »razvito«.
Nekateri ljudje najprej opazijo razlike z izjemo, potem podobnosti. Iščejo spremembo in raznolikost, vendar ne toliko kot neujemalci. Ko raziskujemo ta MP,  vprašamo: »V kakšnem odnosu sta ti dve stvari?« Drugi delajo ravno obratno, zato je najbolje oboje kombinirati.
MP proaktiven – reaktiven – neaktiven  (Proactive – Reactive – Inactive). Ta MP govori o delovanju. Proaktivni človek je samoiniciativni samomotivator, ki sproži dejanja, vstopi vanje in jih opravi, ne da bi čakal, da jih bodo začeli drugi. Rad uporablja zaključene trditve z jasno izraženim vršilcem dejanja (zaimek ali samostalnik), aktivnim glagolom in jasnim predmetom. Npr: »Sestal se bom z managerjem.« Motivirajo ga besede kot so »Stori«, »Čas je, da nekaj narediš« in podobno. Tudi pri trgovanju se hitro odloča za nakup.

Reaktivni človek čaka, da dejanje sprožijo drugi ali da bo zanj nastopil ustrezen trenutek. Zelo dolgo se odloča za neko dejanje ali pa se ga celo nikoli ne loti. Uporablja pasivne glagole in nepopolne stavke, kvalifikacijske fraze in nominalizacije: »Ali je morda kje kakšna možnost, da bi se lahko dogovoril za sestanek z vodjo?« Odziva se s frazami »Samo trenutek«, »Razmislimo« ali pa »Prepričajmo se, kaj o tem menijo drugi«.Reaktivnost je že na meji neaktivnosti, stanja pasivizacije, letargije, inertnosti, ki določenih akcij ne dovoljuje.
MP - možnost - nujnost (Possibility - Necessity).  So različni odgovori na vprašanje, zakaj delamo tako in ne drugače. Ali to, kar delamo, mislimo, da delamo taradi zakonodajalca in delodajalca ali pa zato, ker meni osebno to delo predstavlja nove možnosti. Vprašajmo se: 'zakaj ste sprejeli to delo?' In če odgovorijo: »ker sem se lahko vse te čudovite stvari naučil, videl in delal.« Taki ljudje delujejo iz stanja možnosti. Če pa rečejo 'Potreboval sem delo in sem ga dobil'. Taki ljudje govorijo iz pozicije potrebe. Na to se navezujeta dva stila vodenja. 
In sicer demokratični in direktivni stil. Slednji razvojno 'nujnost' že vpeljuje, demokratični vodja pa jo skupaj s timom šele išče. Navsezadnje gre tudi za razvojne stopnje po Gravesu, kjer iskalec uspeha sledi iskalcu možnosti, tako kot normiranje - norming nevihti možganov - stormingu na timski uri. Gre tudi za pretvarjanje zavestnih nekompetenc v nezavedne kompetence. Da možnost kot priložnost sploh funkcionira, je treba preseči iluzijo nemožnosti.
Od našega občutka (ne)zmožnosti je odvisno razumevanje realnega zastavljanja ciljev. Mi izkustveno že vemo, katere cilje smo uresničili in za katere imamo šanse. Eksperimetalno pa si lahko postavljamo višje, dolgoročnejše in kakovostnejše cilje, vendar pa lahko vztrajamo pri njih le, če nekatere stare socialne spone opustimo in zamere odpustimo. Treba je ugotoviti, kje so blokade, da vemo, katera stara sidra porušiti v imenu privlačne prihodnosti. Želja, ki ni postala operativna potreba oz. motivacijski cilj, je hrepenenje (nem. Sehnsucht, angl. Longing), je kot jadro brez vetra. 

MP – v času in skozi čas (In Time - Through Time).  Ta MP zadeva časovno črto in odnos do časa sploh.  Če smo navajeni čas smotrno uporabljati, potujemo 'skozi čas'', sicer pa smo potopljeni vanj in čas nas prehiteva

MP jaz – drugi. Kako usmerjati svojo pozornost v odnosih z drugimi? Ste tudi v veliki skupini primarno pozorni na sebe, na svoje misli, občutke, notranji dialog. Ste asociirani na sebe in šele preko sprejemanja drugih vstopate v zanko sodelovanja z drugimi. Morda pa je vaša primarna pozornost bolj usmerjena v druge. Empatija je vaš naravni način sodelovanja z drugimi in šele preko občutenja drugih stopate v zanko povezovanja s samim seboj. Slike, občutki, pogovor z drugimi, vam dajejo možnost vpogleda v svoj notranji svet. Ta MP je primerljiv 

                                        Samozaslepljeni in razsvetljeni voditelji

Hitler 	Havel 	
Milošević 	Genscher 	
Husein 	Schroeder 	
Pinochet 	Drnovšek	
Salazar 	Ghandi 	
Tuđman 	Kučan 	

Lista voditeljev ne more biti zaključena. Izbral sem le nekaj primerov za ilustracijo. Vidimo, da so prevarani in prebujeni voditelji komplementarni v sinhronem (npr. Tuđnam - Kučan) ali diahronem smislu (Hitler – Havel). 
  
5.	Zaključek

Slepote se ni dobro izogibati, ampak se je smiselno soočiti z njo. Izogibanje nas vodi do tega, da nadomeščamo eno z drugo, tako dogmo kot iluzijo. Odprtost je že zaželena, a ne za vsako ceno. Pred predajanjem nerazumnim strastem so svarili že starogrški misleci. Kljub temu se povečujejo smrtne žrtve prav iz tega motiva (nesreče v gorah, prometne nesreče na cestah, samomori).  Kot smo videli slepo sledenje diktaturi vsak dan prinaša nove žrtve kot tudi zvijača4 zamenjevanja demokracije za totalitarizem.
    
Paradoksalno bi bilo, da samozaslepljeni po lastni krivdi dobijo celo več družbene podpore kot slepi in slabovidni po naravi, zlasti če se znajdejo med politiki.  Glucksmann  vprašanje, kako se uveljavljata samovolja in razvrednotenje, pojasni z dvojnim zanikanjem preteklosti v imenu sedanjosti in narobe, kakor tudi  z zanikanjem zla zaradi slepote za dobra dela.
Žorž (1998) razvajenih ne šteje med samozaslepljene že zato, ker tega izraza ne uporablja. Verjetno pa bi se strinjal, da je ta pojav kot rezultat napačne oz. slabe vzgoje.

Danes po Steinerju (Steiner, 1991) človek ne more priti do samospoznanja z  askezo slabljenja telesa in z umikom iz življenja. Danes ne združuje več mišljenja z ritmom dihanja, ampak ga razdvaja. V čem se živo, muzikalno-ojačano mišljenje razlikuje od abstraktnega,  običajnega? Tako, da vase prenese ritem vsega-npr. sliko živali, človeka. Izhajati  iz notranjih omejitev drugega. Nihče ne more  priti  do višjih spoznanj brez bolečine in trpljenja. Človek začne sam iz  sebe delati to, kar so na njem delali drugi.  Kot žrtev se zlahka prelevi v rablja, ker je že prej rabelj poskrbel, da sodeluje z njim. Kot človek  točno  vidi zunanji svet s telesnimi očmi, tako  vidi  duhovni svet z duhovnimi očmi. Zato Boga zaznavamo po VAKOG sistemu od znotraj. 

Steiner je proti dogmam vsake vrste, čeprav je praktično to težko doseči, saj bi bili v tem primeru brez predsodkov, iluzij, lenobe. Meni, da se bo kmalu lahko še tako mistično spoznanje znanstveno pojasnilo. Pri Platonu je nadčutno spoznanje spominjanje. Duhovno gledanje je kratkotrajno. Znan je Steinerjev (1991) izrek: »Vsako  znanje je nevarno, če razpolaga z njim nezrela  osebnost.« Čim  bolj proučujemo živo, tem  bolj  nestabilno  je ravnotežje  in tem bolj so pojavi kompleksno povezani. V prihodnosti se bo po duhovni poti gibal  le  znanstvenik-umetnik oz. umetnik-znanstvenik.

Prevarani  zaznava zvijačo kot škandal. Zvijače so tako kot intrige v službi (samo)prevare. Zvijačnost je celo dvojna. Po eni strani je zvijačnost zgodovinske logike v tem, da ljudje mislijo, da ravnajo v skladu z lastnim interesom, ko sledijo logiki zgodovine, po drugi strani pa tudi sami prikazujejo lastni interes kot obči. Tako je postal v Heglovih očeh Napoleon (ne)hote izvrševalec ukazov absolutnega duha, po drugi strani pa so mu sprva kot osvoboditelju, kasneje pa kot nosilcu bonapartizma sledili tisti, ki so mu verjeli. Zvijačnost uma v znanosti se po eni strani kaže v tem, da strokovnjaki znajo napraviti naključne – kontingentne  dogodke za nujne, po drugi strani pa tudi sami sledijo logiki znanstvenih odkritij (Popperjev izraz).  Zvijače tudi niso vedno in zgolj zlonamerne.  Molierove Scapinove zvijače prikazujejo, kako hlapec  biča skopuštvo gospodarja. Če je konec dober, je to za vse dobro.   

Naravo, ki se sama po sebi ni izpovedala, je človek pregnal v nedotaknjeno divjino, oazo miru brez deviške avreole. Izigranost je posledica slabe igre. Človek navsezadnje ne ve, na katere karte je igral. Pogosta napaka danes je zamegljevanje sredstev in ciljev. Novi  cilji terjajo nova sredstva, to pa je za mnoge, ki so navajeni 'še več istega' že preveč. Takšen verspieltes Spiel so igrali tudi ruski romantični pesniki Lermontov, Puškin, Jesenin.  Očitno ni mamilo samo delo za zaslužek, ampak tudi t. i. zastonjska ljubezen. Za Hugojeve Nesrečnike je sreča lepa le kot iluzija. Morda bi lahko govorili o samozaslepljeni osrečujoči nesreči kot Prešeren o prijazni smrti.

Vir samozaslepljevanja so filtri (gr. filters) z značilnostmi izbrisa, posploševanja in popačenja. Prva zožitev polja je izbris, ko iz potencialno panoramskega (lat. pan+horao – celovit pogled) pogleda preidemo v en zorni kot. Izbris (posamezni dogodki) je proces, pri katerem selektivno opazujemo  samo nekatere dimenzije naših izkušenj in izločimo ostale. Tako na primer imamo ljudje navado, da v sobi polni ljudi, ki govorijo,  filtriramo ali izključimo vse druge zvoke, z namenom, da poslušamo glas določene osebe. Izbris  reducira svet na dimenzijo, ki še dopušča, da ga lahko upravljamo. Zato ne delajmo lastnih interpretacij pri vrzelih v informacijah, ker so lahko napačne, pri posploševanju iz izkušenj delamo splošna prepričanja, pri popačenju je izrečena sodba modificirana glede na tisto, iz katere je izvedena. V stroki in vsakdanjem življenju je treba razlikovati med upravičenimi in neupravičenimi redukcijami, ki so  vir bolečine v drugih. Monopolna ideologija socializma je vir takšne bolečine. Izbris predstavlja enega izmed treh temeljnih postopkov modeliranja (skupaj s popačenjem in posploševanjem), ki se pojavljajo v globoki strukturi in se transformirajo v površinsko strukturo. Posploševanje in posplošenje sta le še posledici izbrisa.

S psihološkega vidika je očitno, da nas psihični obrambni mehanizmi, ki jih uporabljamo za lastno zaščito, tudi  samozaslepljujejo. To njihovo dvosmiselnost pogosto prezremo že zato, ker ne vemo, kdaj jih uporabljamo. Projekcija je obrambni mehanizem. Obrambni mehanizmi so včasih zavesten, še pogosteje nezaveden poskus delne, kompromisne rešitve frustacijske situacije ali konflikta. Zavestni 'jaz' (ego) uporablja številne oblike in načine reagiranja, s katerimi brani učinkovitost in integriteto svojega delovanja, zlasti takrat, kadar grozijo različni duševni pritiski in obremenitve npr. občutja strahu, krivde itn. Prototip takšnih obrambnih mehanizmov (reakcij, strategij) je potlačevanje, t  j. potiskanje neprijetnih, konfliktnih vsebin v nezavedno. Učinek obrambnih mehanizmov je tudi razbremenitev samega sebe od soočanja s problemom ali konfliktom z namenom prenosa rtežave na druga ramena.  Lastne negativne težnje ali značilnosti pripišemo drugim,da jih projiciramo v okolje (projekcija): češ, »saj nisem jaz takšen, temveč drugi«. Lastne pomanjkljivosti spregledamo, ker jih vidimo le pri  drugih. S projekcijo si pravzaprav dvakrat pomagamo: 1. s tem, da ne priznamo lastnega greha, a tudi če bi ga morali priznati se nam ne bo zdel hud, ker so pač drugi »ravno taki«.

Sopomenke za samozaslepljevanje so samoprevara, slabo vodenje sebe, slepota, napačna odločitev, maska, zlaganost. V primerjavi s slepimi in slabovidnimi so samozaslepljeni najbolj razpršena in najtežje ugotovljiva heterogena skupina. Vanje sodijo pripadniki verskih sekt in fanatičnih (terorističnih) gibanj. Samozaslepljevanje je stranski proizvod formalnega ali neformalnega izobraževanja, redkokdaj pa je to glavni cilj. Samozaslepljevanje ni individualno izolirano od določene (a)socialne realnosti, ampak je njen sestavni del, ker se prenaša na druge ali pridobiva kot nalezljiv virus od drugih. Z družbenega vidika gre za posledice slepilnih manevrov monopolne ideologije ali za sankcije restriktivnih norm. Slepa vera je prav tako nevarna kot ne verjeti ničemur, ker je to ena ali druga nihilizma.   
Pokazali smo nekatere nlp poti za preseganje samoprevare, ki lahko vsakomur pomagajo za samopomoč. Prožnost rabimo zaradi pridobitve jasnega pogleda na vire blokad, da vemo, za kakšno ceno vzdržujemo star meta-program, filter ali sklop vrednot. Lahko čekiramo možno samozaslepljenost po celi Diltsovi piramidi. O samozaslepljenosti se danes premalo govori in  piše, je pa učno sredstvo osebnostne rasti, o kateri pa običajno več vemo načelno kot pa izkustveno. Zato bi preraščanje samozaslepljenosti lahko imenovali tudi kot iskanje zdrave skupnosti.    

Opombe:

1. O pojmu self-deception glej wikipedia http://en.wikipedia.org/wiki/wikipedia-selfdeception
Gre za zanikanje racionalnega pomena stvari oz. za nekaj, kar je v nasprotju z logično evidenco. Sinonim zanjo je zapeljevanje (misleading) ali opravičevanje napačne vere.

2. Samoprevaro tematizirajo nekateri sodobni filozofi:  
- Sartre, J. P. (1943) v Bit in nič. (L'etre et le neant)        
- Davidson, D. (1985).  »Deception and Divison«
- Lockard, J. & Paulhus, D. (ed., 1988). Self-Deception: An Adaptive Mechanism?, Englewood Cliffs, NJ: Prentice Hall. 
- McLaughlin, B. in Rorty, A. (eds., 1988). Perspectives on Self-Deception.
- Martin, M. (ed., 1985). Self-deception and self-understanding. 
- Pears, D. (1984). Motivated Irrationality.
- Nietzsche, F. (). Ecce homo.  
Od novejših velja posebej omeniti: 
Fingarette, Self-deception (integrira ideje Sartra, Freuda in Kierkegaarda) ter Dilman, I. in Philips, D.Z. (1971) Sense and Delusion, New York: Humanities Press. (zagovarja, da samozavaravanje spodkopava smiselno življenje)
Pines, C. L. 1993 Ideology and False Consciousness, Albany, NY: State of New York Press. (Uvod v marksistično koncepcijo samozavaravanja). 

3. Izraz podoba Bild izhaja iz staronemškega bilidi – čudežni znak, bistvo, lik, upodabljanje, posnemanje, ustrezno pripadajoče in oblikovano. Iz das Bild je izpeljana tudi Bildung (lat. imaginatio, representatio) – izobraževanje in Gebilde (Paul,  1992; 128) – podoba. Ideologija in vzgoja imata skupni izvor v ideji. Pri Platonu je vzgoja (gr. paideia) implicitno že to, kar je kasneje krščanska metanoia – preobrat v človekovem bistvu. V realnem  svetu so ideje varljive, podobno kot Baconovi idoli. To je že začetek ideologije kot sprevrnjene zavesti in  režimske vzgoje totalnega človeka, ki je prevara. Nemški izraz Bildung ima tako kot angleški izraz culture in francoski izraz formation mnogo pomenov, kot so oblikovanje, utemeljitev, osnovanje, razvoj, vzgoja, organizacija itn.

4. Nemški izraz List der Vernunft ima svoj izvor že v staro grških terminih  mechanao,  mechane,  mechaneteon itn. Mechanao pomeni: 1. na vešč način kaj izpeljati ali napraviti, 2. nekaj zvijačno in skrivaj, preračunano kaj iztuhtam s skritim, zahrbtnim namenom, umetno izdelam, modro napravim, zvito izvršujem, 3. povzročim,  vzbujam.  Mechane je umetna  naprava,  orodje,  stroj, sredstvo,  zvijača.  Mechaneteon  pomeni tudi »treba  je kaj  narediti  ali izmisliti« (Dokler, 1915; 507). Pameten pomeni zvit kot Odisej. Zvitost označujejo  tudi  starogrški  izrazi   technema, tehnites, technazo (Senc, 1988; 925; Burger, 1979; 21).  Antična metafora za zvijačo, ki  je povezana z zvijačnim načrtom, s strategijo in z igro, je trojanski konj. 
Literatura
- Arendt, H. (2006). Med preteklostjo in prihodnostjo. Šest vaj v političnem mišljenju. Ljubljana, Krtina.
- Bandler & Grinder (1989). The Structure of Magic Volume I.
- Caillois, R. (1979). Igre i ljudi: maska i zanos. Beograd, Nolit. 
- Fink, E., 2000: Igra kao simbol svijeta. Zagreb, Demetra.
- Gerjolj, S. (ured., et al., 2000). Za vzgojo brez sovražnikov. Zbornik predavanj. Človek in kurikul. Ljubljana, Družina, str. 83-93.   
- Glucksmann, A. (2003). Dostojevski na Manhattnu. Ljubljana, SM.brez sovražnikov. V: Gerjolj, 
- Heidegger, M. (1971). Evropski nihilizem. Ljubljana, Cankarjeva založba.
- Heidegger, M. (1991). Platonov nauk o resnici. Ljubljana, Fenomenološko društvo.
- James, E., S. (2004). Preprosto je boljše. II. Ljubljana,  MK.
- Kobal Grum, D. & Kobal, B. (ured., 2006). Zagotavljanje enakih možnosti za vzgojo in izobraževanje slepih in slabovidnih otrok v Sloveniji. Ljubljana, DEMS.
- Osojnik (2006). Homo politicus. Ljubljana, Apokalipsa. 
- Rutar, D. (1996). Tri razprave o teoriji hendikepa. Ljubljana, Društvo za teorijo in kulturo hendikepa. 
- Shinn, F. S. (2001). Igra življenja in kako jo igrati. Šmarješke Toplice, Stella.
- Sovre, A. (1946). Predsokratiki. Ljubljana, SM.
- Steiner, R. (1991). Teozofija. Uvod u nadosjetilnu spoznaju svijeta i određenje čovjeka. Društvo prijatelja waldorfske pedagogije, Zagreb.  
- Virtue, D. (2006). Božje vodstvo. Kako navezati pogovor z Bogom in s svojimi angeli varuhi? Ljubljana, Govinda.
- Žorž, B. (1998): Stiska je lahko tudi izziv. Gestaltistični pristop otrokom in mladostnikom v stiski. Nova Gorica Educa.