Dr. Bogomir Novak

Antropološke razsežnosti praznovanja

Povzetek

V  prispevku preverjamo hipotezo, da je v Sloveniji premalo pravega praznovanjskega vzdušja kljub temu, da smo dobili še nove praznike. Razlikujemo med državnimi in verskimi prazniki kot tudi med različnimi odnosi do praznovanja. Nasproti običajnemu etnografskemu raziskovanju praznikov, ki poudarja posebne pomene šeg in navad razvijamo antropološko interdisciplinarni odnos do njih.  V antropološki shemi ni nobene človekove plasti, ki bi se nanašala prav na praznovanje kot človekovo poslanstvo. Konkretiziramo jo lahko v osmišljujoči duhovni plasti. Praznovanje srednji in višji družbeni sloj  čedalje bolj zvaja na konzumiranje, kar pa pomeni zamenjevanje duhovne ravni za materialno. Aktivno državljanstvo Slovenci izkazujemo tudi v spoštljivem odnosu do državnih praznikov. 
 
Ključne besede: praznovanje, konzum, novi državni prazniki, cerkveni prazniki.

1. Uvod

Izhajamo iz hipoteze, po kateri je toliko manj praznovanja, kolikor več je praznikov. Domačih in mednarodnih, posvetnih in cerkvenih praznikov je sicer veliko, vendar obstaja tudi precejšnja razlika v razumevanju praznovanja. V tem zapisu želimo opozoriti na razliko med obrobnim in celovitim razumevanjem prakse praznovanja. Ne glede na število praznikov, ki jih imamo, pogosto pozabljamo na njihove razsežnosti in presežnosti. Zvajamo jih na dela proste dneve, spominske in rekreativne dneve, na čas prazne zabave, dolgega časa ter potrošniške ideologije. Zaradi težav z nezdravim  in necelovitim praznovanjem se vprašujemo, ali sploh še znamo praznovati. Te težave so se začele s sekularizacijo, ki ji je  sledil tudi socializem. Ta je vse praznike prevedel na družbeno posvetno osnovo in jim odvzel svetniški sijaj. 

2.	 Zgodovina slovenskih državnih praznikov

Zgodovina praznikov nam pove, da se ne spreminjajo le nekateri prazniki, ampak tudi način in smisel praznovanja. Nekateri prazniki so v Sloveniji ostali lokalni in etnografski (npr. praznik češenj, praznik refoška), drugi pa se skušajo uveljaviti globalno in kozmopolitsko. Kuret (1989) v dveh knjigah opisuje slovenske šege skozi vse leto. Te postajajo kot zakopan zaklad agrarne družbe, ki mu urbana družba ni več naklonjena. Negotovo in obotavljaje skušamo obujati tradicijo praznovanj, vendar bolj zaradi ponudbe in povpraševanj kot iz lastnega nagiba.   

Prazniki so bili prvotno namenjeni cerkvenemu praznovanju prostega dneva, na kar kažeta pomena nemške besede feiern in latinske feriae. Na sklepanje zakonskih zvez pa kažeta nemška beseda Fest latinska festum. Iz tega lahko izpeljemo sklep, da so (vsaj nekateri) prazniki religiozni, ker so namenjeni vzpostavljanju ponovnih zvez (lat. re-ligare = ponovno povezati). Arabski izraz za praznovanje je 'sawrn', nem. Feiern, angl. Celebration izhaja iz lat. celebratus. Gre za ceremonialno čaščenje svetega in celovitega. V stari Grčiji so poznali dionizične praznike, v starem Rimu pa saturnalije. V razvoju srednjega veka je število praznikov naraščalo, tako da je podpiralo delomrzništvo. Na  začetku industrializacije število praznikov močno omejili, da so delodajalci  zastopali delovno etiko.     

Državni prazniki so politično pomembni. So le začasni tako kot je začasna država, ki jih določa. Država ne odmira po marksistični doktrini, ampak spreminja svojo formo in nacionalni obseg. Slovenci smo v 20. stoletju živeli v štirih državah: 
1. Avstroogrska od l. 1867 do l. 1918, 
2. stara Jugoslavija od l. 1918 do 1941, 
3. nova Jugoslavija (FDJ, FLRJ, SFRJ) od l. 1943, 1945, do 1991,  
4. samostojna Slovenija. Od l. 1991.

Šele zadnja državna oblika je mednarodno priznana nacija-država (nation-state). Politična odtujenost Slovencev od države se kaže tudi v pasivnem odnosu do državnih praznikov. Tudi aktivno praznovanje je sestavina aktivnega državljanstva.   

Samostojna  Slovenija je kot nova država državne praznike iz prejšnje jugoslovanske države odpravila. Nadomestila jih je z novimi, ki so pomembni zanjo. Namesto 29. novembra kot dneva Republike (druge) Jugoslavije, ki smo ga praznovali od l. 1945, praznujemo od l. 1991 Dan samostojnosti 26. december in Dan državnosti 25. junij. Tako je ravnala že prva Jugoslavija, ki je odpravila  1. december, ki je bil l. 1918 razglašen za praznik ustanovitve Kraljevine Srbov, Hrvatov in Slovencev (s kratico SHS). Ker zgodovino pišejo zmagovalci, se po njih imenujejo tudi prazniki. Namesto Dneva ustanovitve Jugoslovanske ljudske armade (JLA) 22. december, ki smo ga praznovali do razpada Jugoslavije po drugi svetovni vojni, imamo dan vstopa Slovenije v Severnoatlansko zvezo (NATO). Ker smo bili člani zavezniških sil v drugi svetovni vojni na strani zmagovalcev še praznujemo 9. maj kot dan zmage. 

Razlikovanje med posvetnim in svetim se pozna tudi pri razlikovanju praznikov. Tudi razlikovanje sv. Avguština med minljivo, posvetno in večno Božjo državo in s tem tudi med dvema vrstama reda in vojska kot zaščitnic pomaga razumeti razliko med državnimi in cerkvenimi-verskimi prazniki. Tako si je še mogoče predstavljati razliko med čaščenjem te ali one minljive armade in 'vojske nad vojskami', ki prinese zmago dobrega nad zlim in obenem izkazuje nadčasovno razsežnost človeka kot državotvornega bitja. Le-ta pa je najpogosteje premalo poudarjena prav pri državnih praznikih.   

Noben drug posvetni praznik ne časti človeka delavca bolj kot praznik Dela 1. maj, ki je nastal v spomin na veliko delavsko stavko za 1. maja l. 1890 v ZDA za pravice delavcev do 8 urnega delavnika in za boljše mezde. V socializmu je bil ta praznik v službi politizacije dela (delu čast in oblast) kot ustvarjalca vsega bogastva in delavskemu razredu kot zgodovinskemu Titanu, ki je premagal zlo kapitalističnega izkoriščanja. Danes delavski razred ni več nomenklatura, ampak kvečjemu 'multituda' (Negrijev izraz). Težko bi dejali, da s(m)o delavci še organizirani kot razred. Tudi razlikovanje med belimi in modrimi ovratniki ne pove več veliko. Vendar pa človek ni le proizvod lastnega dela in kulture (kar obeležuje kulturni praznik), ampak je še prej bitje svetlobe po izvoru vseh vidnih in nevidnih stvaritev. 

Morda bi kdo iz spodnje tabele zaključil, da nam manjka še en pomemben praznik in to je praznik Združene Slovenije. Tega praznika ni, ker matična domovina ni omogočila zamejskim Slovencem v Avstriji in Italiji, da se priključijo v skupno državo Slovenijo. Vstop Slovenije v EU je zmehčal državne meje, tako da se zamejski Slovenci sicer lahko počutijo tako kot da je njihovo manjšinsko vprašanje rešeno, čeprav ni. Utopični projekt združene Slovenije izvira še iz 19. stoletja, vendar je utopičen prav po tem, da ni v celoti realiziran. Slovenska država postavlja praznike za nazaj, ne pa za vnaprej. Zato sta v l. 2006 nastala dva nova praznika priključitve Primorske in Prekmurja, ne pa trije. Ali to pomeni, da si realna politika ne upa zastaviti 'koraka v prihodnost' (future pace)1 zaradi nezaceljenih starih socialnih ran v smislu nepredelane preteklosti?  Obstoječe razcepe (cleavages) v politični kulturi jemljemo kot normalno stanje bede duha, ki si ne zmore zamišljati prihodnosti drugače kot podaljšane preteklosti (ne)kulturnih bojev oz. v smeri še več istega z istimi ali drugačnimi sredstvi.    

Kot da se Slovenci ne bi dobro zavedali, da je treba vse meje osvajati vedno znova in da je naš položaj v svetu odvisen od vseh štirih koordinat sveta, ne pa zgolj od zanimivosti našega ozemlja na prepihu raznorodnih vplivov.  Naša južna meja s Hrvaško je v zadnjem času ena izmed najbolj izpostavljenih. Slabi sosedski odnosi kažejo na Kajnovo vprašanje »kaj moram jaz skrbeti za svojega brata«. V bivši Jugoslaviji je bilo načelo bratstva in enotnosti vredno praznovanja, vstop Slovenije v EU pa ni. Praznujemo dan državnosti, ki je bil obenem dan razdružitve (tedanji izraz je bil odcepitev) od  Jugoslavije. Morda bi konfederacija še vzdržala. Vplivala je na razumevanje regionalizacije Slovenije, ki pa še ni izvedena.       

Prazniki v Republiki Sloveniji	
1. in 2. januar	
novo leto	

8. februar	
Prešernov dan, slovenski kulturni praznik	

27. april	
dan upora proti okupatorju	

1. in 2. maj	
praznik dela	

25. junij	
dan državnosti	

17. avgust	
združitev prekmurskih Slovencev
z matičnim narodom	

15. september	
Vrnitev Primorske k matični domovini	

1. november	
dan spomina na mrtve	

23. november	
dan Rudolfa Maistra	

26. december	
dan samostojnosti in enotnosti	

Prazniki v Republiki Sloveniji so dela prosti dnevi, razen praznikov združitev prekmurskih Slovencev z matičnim narodom, vrnitev Primorske k matični domovini in dan Rudolfa Maistra2, ki niso dela prosti dnevi.	

Canetti (2004) deli množice glede na nosilni afekt. Nahujskana in bežeča množica sta med najstarejšimi pojavi. V množico prepovedi se posamezniki združijo zato, ker nočejo več delati tega, kar se od njih pričakuje, uprejo se tudi samemu delu, npr. s stavko. V množici obrata sodelujejo tisti, ki so bili doslej podobni ovcam, žrtvam volkov, sedaj pa naj bi njihova številčnost obrnila položaj na glavo. Nenasilna je praznovalna množica, ki je premagala določen greh, težavo ali nevarnost in sedaj lahko slavi zmago. Tudi tipično človeške množice so nasilne. Lahko pa so navidez praznovalne množice le nahujskane s strani oholih vladarjev kot npr. v Gibsonovem filmu Apokalipto. Tudi sami lahko postanemo sestavina medijsko nahujskane množice, bodisi pri križanju Kristusa bodisi pri sojenju včerajšnjim vojnim in drugim zločincem.   

3. Teorija praznovanja
3.1.	 Izhodišča duhovne vzgoje za  verovanje

Vera (lat. fide, nem. Glaube, angl. faith) je več kot verjetje v uresničitev cilja. Vera ni izraz nevednosti, čeprav jo v vsakdanjem jezikovnem razumevanju tako opredeljujemo. Vera izhaja iz nezavedne želje, da smo vsi eno in pomeni poskus dati našemu življenju smisel. Danes je znanstvena slika sveta izgubila svojo privlačnost. Nasproti biblijski veri stoji supermarket ponudb religioznih izbir. Ključno vprašanje je, po čem se prava vera razlikuje od nevere. Verujoči ve, da lahko razume svoje življenje le v odnosu do Boga. Vendar pa le krščanska vera pomeni  vero v troedino osebo, h kateri spadajo tudi božji sin Jezus in sv. Duh. Za vernika je pot vere pot do resnice in smisla življenja. Skrivnost vere je v ljubezni, ker nas Bog vse ljubi. Vera ni nasproti, ampak je nad naravoslovnimi dokazi in izkazuje presežnost vidnega v nevidnem. »Verjemite in videli boste« je znani biblijski izrek nasproti nevernim Tomažem, ki jim manjka notranja gotovost. To pomeni, da se vera ne nanaša najprej na nevednost, ampak na nevidnost. Verujoči se z vero uči spoznavati naravo Boga. Za kristjana pomeni razlaganje pomenov vere obenem razlaganje strukture, smisla in cilja krščanstva. Zato ima vera v vsaki religiji drugačno funkcijo. Ošlak (2002) postavlja vero kot pogoj spoznavanja v članku 'če ne veruješ, boš moral verjeti'. Dialog je sicer zaželen, vendar pa otežkočen med ljudmi, ki za nekaj imajo posluh in drugimi, ki tega posluha nimajo. Od tod izhaja tudi tako različen, celo nasprotujoč odnos do praznovanja. Očitno so za ljudi, ki ne uporabljajo duhovne inteligence (angl. akronim – SQ) ali t. i. božjega režnja verski prazniki le dela prosti dnevi, ne pa sredstvo dozorevanja v veri, ne glede na to, ali so različne religije pri nas v enakopravnem ali neenakopravnem položaju.  Vera izhaja iz poslušanja in ne iz razmišljanja. Nekaj, kar me kliče kot nedoumljivo. Vera omogoča razumevanje, podporo. Če je prej veljalo verum quia factum, pa danes velja 'verum quia faciendum',  ki se nanaša na storilnost, akcijo in prihodnost. 

To pomeni, da so utemeljitve za duhovno vzgojo. Potrebno bi bilo 
1. nuditi pomoč pri oblikovanju otrokove in mladostnikove osebnosti s tem, da bi učencem in dijakom posredovali duhovne in religiozne vrednote, gradili zaupanje vase in druge in odkrivali človekovo dostojanstvo pri sebi in drugih. Mlade je treba spremljati in opogumljati za pozitiven odnos do življenja in vzgajati za odgovorno, samostojno in ustvarjalno odločanje.
2. V pluralni družbi se pogosto zameglijo etične norme in nravni moralni kazalci, zato bo potrebno ponovno usposabljanje za etično presojanje in odločanje. V okviru pouka bi lahko spodbujali etično rast učencev in dijakov, jih navajali h kritičnemu presojanju vrednot in življenjskih okoliščin, ter pomagali, da bodo sproščeno reflektirali religiozno življenje. Predstaviti jim bo potrebno sodobne etične vzornike in jih vzgajati k samokritičnosti.
3. Po verskem prepričanju ljudje nimajo samo občutka nesmrtnosti, kot ga daje umetnost, ampak so v celoti v stiku z zadnjim virom nesmrtnosti. Umetniško in teološko iskanje je iskanje presežnosti sveta ob zadnjih stvareh; kjer je človek vedno več od tega, kar ve o sebi in več kot vsota svojih dejanj.
4. Zaradi številnih izkrivljenih, enostranskih, ponarejenih...prikazov je potrebna za današnji čas avtentična informacija o krščanstvu kot religiji okolja, (zgodovina, vsebina, verovanje, evangelijske vrednote ter slog življenja) s posebnim poudarkom na spoznavanju Svetega pisma ( njegov verski in kulturni pomen). 

Pri nas se v zadnjem času veliko razpravlja o tem, ali so verstva v našem prostoru  formalno-pravno enakopravna, ali pa ima krščanstvo kot večinsko verstvo v okviru RKC prednost pred ostalimi verstvi. Vprašanje je, kako je mogoče takšno enakopravnost tudi zagotoviti v religiozni praksi. OŠ pri predmetih etika in religije in etika in družba že vključuje predstavljanje drugih zlasti svetovnih verstev. Poznamo 6 svetovnih verstev: hinduizem s 500 milijoni pripadnikov, judovstvo s 14 milijoni, budizem s 500 milijoni, krščanstvo (RKC skupno s pravoslavjem in anglikansko cerkvijo) 1 milijardo, islam 1 milijardo in sikhizem 12 milijonov. Izobraževanje, ki informiranje o vseh teh verskih skupnostih vključuje, omogoča in odpira interreligijski dialog in versko toleranco. 

3.2.  Razlika med kronosom in kairosom v stanju zavesti 'jaz sedaj'

Izhodišče vsega doživljanja časa je jaz (sanskrt: atma, duša). Jasno je, da ne sprejemamo vseh trenutkov enako, ker so nekateri bolj polni kot drugi. Imamo različne odnose do časa, ker obstajajo različni časi.  Nekateri razpravljajo o njem le s krščanskega vidika, drugi z rekreativnega, le redki pa s filozofskega ali nevrolingvističnega (v nadaljnjem besedilu nlp). 
  
Namesto, da bi živeli prebujeno, smo po nepotrebnem žrtve nekakšnega avtomatizma. Po eni strani se premalo zavedamo, da je treba živeti s tem kar si in uživati življenje s polnimi  pljuči, tako kot izmenjavamo vdih in izdih, včasih zadržujemo dih, da se naše celice nahranijo s kisikom. Gre za nekakšen ritual, ki ga avtomatično, dostikrat nezavedno in mehanično opravljamo vsak dragocen trenutek našega kratkega življenja. Po drugi strani pa pogosto potlačimo v nezavedno trenutke, ko smo žalostni, zagrenjeni, jezni, ko sovražimo sebe in druge, izgubimo stik s seboj,  iščemo krivdo drugje, krivimo ljudi okoli nas in ko smo žrtve drugih. 

Paradoksna točka »jaz-sedaj« je tista,  ki  bodisi omogoča pot navzgor,  stopicanje na mestu  ali nazadovanje.  Treba je slediti polnosti trenutka, živeti vrednote iz sebe, kar pomeni iz notranjega življenja, ki ga opisuje Tolle (2003, 2005) kot sporočila tišine. Izpostavlja  spoštovanje do svetosti in skrivnosti življenja, narave in boga (stvar po sebi pri Kantu). Za Tolleja sebe kot subjekt navzočega opazovanja in objekt opazovane navzočnosti zlijemo v eno bit, v t. i. 'intenziv razsvetljenja' (izraz Slavinskega). Na ta način lahko vsak hip umremo in se ponovno rojevamo.
   
Večnost duha pomeni nekakšno neodnehljivost, ostajanje na tistem mestu združenosti v Bogu. Na ta način je čas najbolj enovit, sicer pa izpraznjen beži, česar se zaveda tudi Prešeren, ko piše, da beg ni Bog. Časi se sicer tako kot trenutki spreminjajo, a večni čas ostaja isti, če si eno v sebstvu. Trenutek je izgubljen ali izpolnjen, je neosebni kronos ali osebni kairos. Kronos pomeni pripravljalni čas, kairos pa samorealizacijo. V življenju se oba izmenjujeta  kot fizikalno trajanje in trajanje življenja. Kairos je čas organizacije dogodkov, doživet in zgoden trenutek, kronos pa je ireverzibilno izginevanje v ozadje. Kairos je lomni trenutek življenja, stopni kamen (Milestone).      

Morda bi človek, ki ustvarja čas, rad postal nesmrten. Doslej velja človekova končnost kot konstantna. Ne ustvarja časa neposredno, ampak prek svojih del podaljšuje eksistenco v času prek svojega fizičnega telesa v imaginarno razsežnost. Pri tem je pomembno, da ne tekamo za dogajanji, ampak da se postavimo v središče dogajanja zato, da se nekaj zgodi v nas in iz nas (Komar, 2002). Ni nenavadno, da hermenevtiki mislijo jasnino iz sredine, ki bi jo kaj lahko razumeli kot osredinjenost na naše najgloblje sebstvo. 
  
Glede na preference razlikujemo različne čase in jih skušamo meriti s števili. Izhodišča, da lahko razumemo vsak trenutek kot kairos, ki pomeni srčnost, nenehno blaženost, nenehno praznovanje, ostajanje v središču svojega sebstva, srečo kot entuziazem in navado, brezpogojno ljubezen, ki se božansko menjava skozi nas do drugih in nazaj. Po Emersonu tako dosežemo skrivnostno sveto vez med osebo in dogodkom.  »Čas je stanje, v katerem je vse strnjeno, tako da se dogaja skupaj, nenehno in večno« (Joseph, 2004; 124). 

Kaj natanko bi kdo spremenil in v kateri smeri je stvar jezika meta-jezika in jezika moči. Ujeti trenutek večnosti, trenutek časa, trenutek odločitve in trenutek kot dar. Imam izkušnjo, imam investicijo, imam perspektivo, vem, kje sem. Gre za spoštovanje vmesnega časa med začetnim in končnim časom. Ni vseeno, kateri od teh dveh je kairos in kateri ni. Iz večnosti je trenutek spočet in iz trenutka vznesenosti, zanosa (flowa) večnost (povzeto po Kierkegaardu).

Kairos-u je že Goethe vzkliknil »vereilet doch, du bist so schoen«. Vendar pa srečnega trenutka ni mogoče niti ustaviti, niti izvleči iz njega le koristi (Mill). Lahko pa življenje v sedanjem trenutku izpostavimo kot (relativni) cilj (npr. Tolle). Če bi se odprli preveč, bi bilo difuzno, če pa premalo, bi bilo nespametno, ker to vodi k predstavi vlaka, ki je odpeljal in vrat, ki so (p)ostala zaprta. Seveda razlikujemo med srečnimi trenutki v osebnem življenju, življenju naroda (npr. pomen padca Berlinskega zidu za ponovno združeno Nemčijo) in civilizacij. 

Zaradi zaostale slike nastaja zaustavljeni, shizofreni čas. V vsak trenutek si povabljen, za vsakega imaš dovoljenje, za vsakega potrebuješ predhodno pripravo (ki si jo tolikokrat žal zanikal pri drugih), v vsakem se na (ne)določen način razviješ, prav zato pa se ti zdi, da si emocionalno in konceptualno deficitaren za naslednjega, kar je normalno. Zaradi tega si ne bi smel preprečevati poti, ampak bi moral biti pripravljen tvegati več. Se pravi, da je iz preprečevanja in zavrnitve treba priti v dovoljenje omejenega smiselno dosegljivega. Vemo, da nam ni vse dovoljeno, ker nismo vsemogočni.   

Z ustvarjanjem prihodnjega časa se ustvarja pričakovanjski čas za predstavljena možna dogajanja. V prihodnjem času se ne zgodijo vsi cilji, ampak se zgodi samo prisotnost so-bitja, ki se zopet napove za prihodnost. Izpolnitveni čas povezuje pretekli pričakujoči čas s prihodnjim. Že možnost izpolnitve želja nas prestavlja v neskončnost. 
 
Čas izpolnitve kot kairos je določen z našo najvišjo vrednoto. Navdihujmo se v neskončni neuničljivi energiji 'creatio continua'. V praksi nekaterim trenutkom dajemo prednost pred drugimi, zato za nekaterimi zaostajamo, druge skušamo prehiteti. Zato je možen prehitevalno retardirani čas tako kot pretekla prihodnost. Pri Heglu so vsa možna prihodnja dogajanja že enciklopedično implicitno vključena v strukturo bivše biti; danes bi temu rekli naraščanje entropije.  Glede na svoje preference razlikujemo različne čase in jih skušamo meriti s števili (astronumerološko) ali poimenovati z najsplošnejšimi imeni, kar je v nlp nominalizacija. 

Želimo si vrednote srčnosti, nenehne blaženosti, nenehnega praznovanja, ostajanja v središču svojega sebstva, sreče kot entuziazma iz navade, brezpogojne ljubezni, ki se božansko menjava skozi nas do drugih in nazaj,  zato da lahko razumemo vsak trenutek kot kairos, kot dar po Lubichu.  Ker je dnevu 'lastna teža dovolj',  ne vnašajmo vanj bremen preteklosti ali skrbi za prihodnost, je to pogoj za sproščeno bivanje. Kristjani smo bili doslej manj znani kot 'sinovi sedanjega trenutka' kot že tradicionalno imenujejo muslimanski 'sufiji'. Tako kot je za religioznega človeka (homo religiosus) Bog, ki  se vsak trenutek rojeva v nas, razlog za radost in srečo, je to za Neumanna ustvarjalni akt in za Tolla 'biti v svojem telesu' . Le z vedno novim začenjanjem, prerojevanjem in vstajenjem lahko udejanjamo večno ljubezen.  

4. Praktični pogoji praznovanja

Tradicionalno praznovanje omogoča pomembne izkušnje, (SEE je kratica za significant emotional experiencies) kot  'pomembne emocionalne izkušnje'. V nlp je ena izmed najpomembnejših predpostavk mind opener, ki je to, kar pritegne pozornost, ki odpira stekleničko z duhovi, ki ustvarja vetrove, da naša jadra križarijo po odprtem morji (v nlp open frame) možnosti in priložnosti. In da nas ne bi krmarili drugi, sami prevzemimo to krmilo. Lahko smo na strani manjšine, ko domnevno mislimo kot večina in obratno. Tudi pri praznovanju imamo strategije pomembnega drugega, da vemo, kako tvegati. V nevarnosti, da izgubimo, moramo imeti pripravljene vire, da jih aktiviramo tedaj in v tistem trenutku, ko nam je čas najbolj naklonjen. Odprtost duha je apriorni pogoj za katerekoli ekskurzije in razstavljanje eksponatov. Praznovanja so način, kako iz vseh preteklih dosežkov črpati energijo za bodoče. Gre za njihovo etnografsko mitično podlago. Kaj natanko nam sporočajo evangelijska oznanila in zgodovinska sporočila? Malokdaj smo sposobni živeti na oznanjevalni ravni. Morda je prav zato preveč površinske komercializacije.         

Nlp odgovarja na vprašanje, kako priti do najboljših odločitev. Kot vemo, so najboljše odločitve tiste, ki so povezane z našimi avtentičnimi vrednotami. Vrednote pa so dejavne tedaj, kadar jih podpirajo prepričanja (nem. Ueberzeugungen, ang. beliefs). Da uresničujemo normo, po kateri 'sem neprekinjeno najboljši v bistvenem' moramo imeti sebe neprestano pod kontrolo, da smo se pripravljeni popravljati po zgledu drugih in sebe. Po zgledu drugih uporabljamo 'spodbujevalec novega vedenja' (NBG), po lastnem zgledu pa t. i. rušenje negativnih sider. 

Dihotomne delitve časov so navedene že v Sv. pismu stare zaveze npr. čas vojne in čas miru.  Zato je kairos v krščanstvu odločilen za zgodovinsko dogajanje. Zgodovina je videna s konca časov (armagedon). Kairos je tedaj njihovo merilo (gr. metron) in kriterij (gr. kriterion). Pri paruziji, drugem prihodu Kristusa gre za kairos kot takšen izjemni trenutek.  Privlačna prihodnost je tudi v nlp takšna avtotelična (gr. authos - sebstvo, telos - cilj, smoter), vstajenjska, ker je rezultat volje do smisla (Franklov izraz) in je kozmična sprava in proslava (Kezeletov izraz).  

                                                       Tabela biblijskih časov:

Čas rojevanja	Čas umiranja	
Čas sajenja	Čas ruvanja nasada	
Čas pobijanja	Čas zdravljenja	
Čas podiranja	Čas zidanja	
Čas jokanja	Čas smejanja	
Čas žalovanja	Čas plesanja	
Čas zametovanja biserov	Čas zbiranja biserov	
Čas objemanja 	Čas odtegovanja objemanju	
Čas pridobivanja	Čas zapravljanja	
Čas hranjenja 	Čas zametovanja	
Čas paranja 	Čas šivanja	
Čas molčanja 	Čas govorjenja	
Čas ljubezni 	Čas sovraštva	
Čas vojne 	Čas miru	

Nlp nas navaja na spoštovanje osebnega časa, ko nam dovoljuje oblikovati časovno črto tako, da je potek dogodkov najugodnejši. Po izvedeni časovni terapiji si vzemimo čas za prijaznost, za sanje, ki nas popeljejo med zvezde, za čas ljubezni in občutek, da si ljubljen, za srečo, ki je glas duše. Če ne zadošča premik časovne črte, premaknemo še  določene vrednote na vrednostni lestvici. Delovni čas vsebuje druge vrednote kot prosti čas.   

Prav tako je treba preokviriti prepričanja. Kaj so bistvena prepričanja? Bistvena prepričanja so osnovne presoje, ki vplivajo na vse druge izkušnje v našem življenju. Na splošno se navezujejo na percepcije o naši identiteti.3 Ni vsem jasno, kaj je bistvena identiteta praznovanja – negotium dela ali otium prostega časa. Prazniki niso samo rezerviran prosti čas, ampak tudi kontemplativnost nasproti aktivnosti. Oblikovanje bistvenega  prepričanja o lastni identiteti je pogosto povezano z dolgotrajnimi odnosi s pomembnimi drugimi (starši, brati, sestrami, vzorniki) prvotni vtisi iz otroštva oblikujejo naša prepričanja. Najtežji del pri identifikaciji bistvenega prepričanja je dejstvo, da so to prepričanja, ki se jih najmanj zavedamo. Če so omejujoča, se pri procesu identifikacije pri klientu pojavi nezavedni odpor, ki ga lahko prepoznamo kot izogibanje osebni odgovornosti 

Ni pa pomembna le časovna uvrstitev praznikov, ampak tudi osebna. Jaz je središčna točka, okoli katere  se organizirajo naša prepričanja o svetu in o nas samih. Če je posameznikovo prepričanje » svet ni prijazno mesto«, potem bo to osnovno prepričanje vplivalo na vsa druga prepričanja o svetu, ljudeh, konceptih in idejah. Pomembna značilnost bistvenih prepričanj je, da so samoizpolnjujoča. Vprašanje je, kako to izkusimo.4  Z  metodo dvojne hermenevtike odkrivamo za osebno rast npr. dvojnih vezi, ki zavirajo praznovanje, ker nas delajo nesvobodne. Praznovalna je celostna osebnost, ker je le ta dovolj odprta in sproščena. Kot je ta sistemski vidik za podosebnosti je družbenosistemski vidik potreben za pregled mojih odnosov z drugimi.        

Delni odgovor na vprašanje oblikovanja izkušenj dobimo pri Freudu. Bistvena prepričanja se oblikujejo na osnovi izkušenj v zgodnjih letih življenja. Freud pravi : V prvih 3 – 4 letih življenja postanejo nekateri vtisi fiksirani in vzpostavi se način reagiranja na zunanji svet. Nobena kasnejša izkušnja ne zmanjša njihove pomembnosti. »Če npr. otrok oblikuje bistveno prepričanje 'nimam pravice biti tukaj', bo to prepričanje negativno oblikovalo vse nadaljnje otrokove izkušnje. In obratno, če ima otrok bistveno prepričanje, da je ljubljen, ga bodo pozitivna sporočila samo potrdila, kaznovanje pa bo vzel kot učno izkušnjo.

Človekova potreba po izvirnem, absolutnem izkustvu prihaja iz dna duše (Truhlar, 2004). Za to prejemamo premalo spodbud. Absolutno pričuje zase, vera ustvarja, njen tok nas nosi. V erosu je partner tisti, ki prevzame vlogo Boga. Pristno izkustvo je mistično, ker gre za igro vidnega in nevidnega, glasnega v tišini, je tudi transfer, ki se prenaša iz področje na področje. 

Po kakovosti je veseli december pri nas5 ne da primerjati z ramadanom6, svetim mesecem v islamskem koledarju. Ramadan ni potrošniško naravnan, ampak je krepostno usmerjen na obnovo etičnega življenja. Vsebuje post in spolno vzdržnost od sončnega vzhoda do zahoda. Krščanstvo pozna post kot sredstvo očiščenja grehov pred Veliko nočjo. 

Božičnih zgodb je več. Nastajajo še nove filmske pripovedi npr. Božiček3. Nekatere so resne, druge pa komične.  Ena izmed danes še najbolj znanih zgodb je napisal Charles Dickens. Deklica iz revne četrti Londona si je zaželela lutko, ki pa ji jo mestni skopuh, ki je še na Božič opozarjal someščane na dolgove,  ni hotel dati. Po mučnih sanjah, v katerih je prestajal peklenske muke, se je na koncu toliko zmehčal, da jo je deklici vendarle podaril. Ta zgodba opisuje, kako težko je včasih dati pravo darilo. To zgodbo je uglasbil Čajkovski v baletu Hrestač.

V filmu Zgodba o Kristusovem rojstvu je glavna oseba Marija, ki je brezmadežna spočela od svetega duha. Film obenem prikazuje že vnaprej pripravljeno farizejstvo vladajoče strukture in običaje domačinov od Jeruzalema do Betlehema. Za vladajoče nikakor ne more biti sprejemljivo, da bo imel Kristus moč nad revnimi in bogatimi.  Prve bo povzdigoval, druge bo pa sprevračal s prestola. Čas se sproti steka v večnost kot se prikazuje božji čas. Kako natanko se da to doseči s filmskimi sredstvi? O tem gledalec lahko ugiba. Opazi pa, kako verni poslušajo in ubogajo božji glas in kako se vladajoči skušajo zaščititi pred nevarnostjo s silo. Ko človek najde mir v sebi, mir v svetu, pa četudi je to le hlev, je to mir svete noči oz. luči. Božič je praznik notranje luči. To prenašanje luči iz Betlehema je moč vere v dobro in lepo in svetovni mir. Pota človekove duše se ujemajo s potmi zvezd. Jožefa in Marijo druži sad ljubezni, četudi otrok ni njegov. Na to mnogi današnji očetje pozabljajo. Jožef je po tem, da je navajen prej poskrbeti za druge kot zase podoben Kristusu. Moč sočutja vodi k moči preživetja. Ni verjetno, da bo postal Božič kmalu bolj avtentičen praznik. Pomembnejša je odkupnina, ki jo je Kristus priskrbel s svojo smrtjo in vstajenjem v nebesa.  V tem je povezava Božiča in Velike noči. 

Ženski in moški princip energije kličeta po sožitju. Kolikor bolj smo ozaveščeni odnosa rojstva in vstajenja, toliko bolj nam je jasen smisel praznovanja. To sicer v krščanstvu pomeni odnos med Božičem in Veliko nočjo, v indijski filozofiji pa gre za kolo življenja.  Po Ovscu (2006) je katoliška cerkev poganske praznike spremenila v krščanske. Že stari Slovani so praznovali boga Svaroga, ki je imel sina Svarožiča. Ime je pomenilo mlado sonce. Tudi druge religije častijo sonce (v starem Egiptu je božanstvo Ra) in z njim svetlobo. 

Binkošti pri nas niso dela prost dan kot so npr. v Avstriji. To je praznik sv. Duha, ki ima v sveti trojici vlogo posrednika. Sv. Duh je prvi naznanil rojstvo božjega sina. Vsak se je odrekel svoji vlogi Jožef očetovstva. Marija materinstva, Jezus pa, ki je rojen najprej v duhu in potem v telesu, nima samostojne vloge sina, ker ni drugače kakor po očetu. Božjega duha je treba razlikovati od zlega duha, ker dvema gospodarjema ni mogoče služiti. Kristus si je kot pastir pridobil svoje ovce in svoje pastirje, ki bodo pasli ovce do njegovega drugega prihoda.

Židje imajo svoje štetje let (od stvaritve sveta, tako so trenutno v letu Kislev 5765 (November - December 2004), svoj koledar na osnovi luninih men (en mesec je čas, ko Luna obkroži Zemljo; naš gregorijanski koledar pa pravi, da je eno leto čas, ko Zemlja obkroži Sonce). Zato se njihovi prazniki premikajo in nimajo stalnega datuma (pri kristjanih je takšna samo Velika noč). Sabat – sobota, dan počitka in razmišljanja, traja od sončnega zahoda v petek do sončnega zahoda v soboto (Bog je ustvaril svet v 6. dneh, 7. dan je počival); prepovedano je karkoli delati, se voziti z motornimi vozili, hrana za soboto je pripravljena že pred petkovim sončnim zahodom…; Roš hašana – židovsko novo leto, ki ga praznujejo septembra ali oktobra; to je čas za premišljevanje in duhovno obnovo; v znak kesanja trobijo z ovnovim rogom – šofar Jom kipur – spravni dan, deset dni po židovskem novem letu, najsvetejši dan leta; posvetijo se molitvi, postu, spovedi Sukot – praznik žetve, v zahvalo Bogu, ker je skrbel za njih v času tavanja v puščavi Hanuka – praznik  luči, ki ga praznujejo pozimi (novembra, decembra; okoli našega božiča) in sicer 8 dni (vsak dan prižgejo eno svečo na devetkrakem svečniku – en krak nosi svečo za prižiganje ostalih) Pasha (pesah) – praznik  svobode, marca ali aprila; v spomin na pobeg iz egiptovskega suženjstva; pripravljajo posebno hrano, ki simbolizira tedanje dogodke (jajce-novo življenje, nov začetek; hren-grenkoba, trpljenje v suženjstvu; slana voda-solze; nekvašen kruh-ni bilo časa za vzhajanje kruha, morali so bežati) Jom haacamaut – praznik  neodvisnosti, v spomin na leto 1948, ko so dobili svojo državo Šavuot- poleti; v spomin na dogodek, ko je Bog dal Mojzesu deset božjih zapovedi na Sinaju.7 

Res je tudi, da življenje ni praznik, ampak je delovni dan, kot pravi pregovor. To pomeni, da ne moremo nenehno praznovati, ampak le po kontrastu z delom, kadar gre za državnopolitične praznike ali s trpljenjem, ko gre za cerkveno-mitične (gr. mythos – zgodba) praznike.  

Na teh postavkah izoblikujemo naslednjo vizualizacijo (h)armagedona: Praznujemo v vsem prostranstvu, pa vendar v sebi in svoji tišini. Praznujemo na višji ravni zavesti - celice se obnavljajo, spomini na vojne in stare zamere se brišejo, ko niso več potrebni. Slapovi resnice se zlivajo v en sam slap tako kot reke v en sam ocean življenja. Premaknejo se čarobne gore kot okrašena božična drevesa, razklenejo se horizonti kot biserne školjke, uprostorjajo se prostori kot mogočne zgradbe, zbližujejo se znameniti osebni časi, zgodovinske epohe, kozmični eoni. Božanstva sestopajo na Zemljo in navadni smrtniki vstopamo v nebo. Zlijemo se s temi okolji, znane in neznane energije vseh vrst nas preplavljajo, prežemajo, objemajo, prevzemajo, se pretakajo skozi nas in nas spet zapuščajo. V teh veličastnih prizorih, ko odpremo vse čute in v katerih se počutimo tako kot so drugi in drugi tako kot mi, nam je jasno, da bi za to, za kar smo živeli, hoteli še enkrat živeti, ker slavja ni konca, čeprav ga doživljamo v njegovi dovršenosti in popolnosti. Sprevodi angelov in svetnikov, kraljev in vladarjev, vrste ljubezni  v parih (npr. ena v škrlatu in druga v beraških cunjah, ena prevzet(n)a in druga (pre)skromna, ena libidinalna, druga sublimirana) se sprehajajo mimo nas. Vidimo trume zmagovitih množic iz vseh smeri neba prihajajočih in mi smo tudi del njih. Vidimo raznobarvne salve, ki se lesketajo v zraku. Slišimo fanfare in prečudovite zvoke glasbe, kot smo si jo komaj kdaj lahko zamislili. Občutimo sproščenost, blagoslov, predanost najboljšemu. Okušamo najboljše jedi z gostije, na katero si nismo upali biti povabljeni. Vonjamo arome cvetov in eteričnih olj, za katere nismo nikoli vedeli. 

Slavimo vsak dih življenja izpolnjen z veselimi pričakovanji, tako drobceno seme kot tudi brušen diamant, ki lomi svetlobo ob zvokih glasbe vseh lepih stvari, jo spreminja v mavrico in jo seva nazaj v svet.  Po Novem letu se vse na novo rojeva, počasti in poglobi. Vse poteka v svojem ritmu in (prekomerni) meri.  Praznujmo prihodnje prebivanje v Novih Nebesih in na Novi Zemlji. In tako počaščeni se zbudimo v nov svet. Prej ko slej bo tvoj čudež postal viden. Sreča nas bo spremljala po vseh potih, veselja pa ne bo konca. 

5. Sklep

Zgodovina je proces dogajanja človeške vrste kot je osebna zgodovina proces dogajanja osebnega življenja. Vprašanje je, za katere arhetipe smo ga živeli, za katera poslanstva, stile in drže. V tem sprevrnjenem svetu (nem. Verkehrtes Welt) zaradi svoje odtujenosti še praznovati ne znamo več.  Zato se s prazniki na nek način skušamo osvobajati od prisilnega dela. Kot smo videli, je pri verskih – cerkvenih praznikih izrazit človek kot religiozno, kontemplativno bitje, pri državnih pa kot aktivni državljan – politično bitje.      

Običajno so predstavitve praznovanj izrazito etnografske (npr. Kuret, 1989). Omenjeni prispevek pa je antropološko interdisciplinaren. Poskušali smo pokazati, kakšen odnos ima do praznikov sodobni človek. Ugotovili smo, da je ta odnos prej potrošniško-materialističen kot pa  kontemplativno slavljenski. Ker je človek še pretežno homo faber si prireja praznike po lastni površinski meri dopolnilnega prostega časa, namesto, da bi v vsakem delovnem dnevu videl vsaj potencialno praznovanje. Čas praznovanj je prelomni, zato je tudi kritični. Mnogi zapadejo skušnjavi malodušja, depresije in celo napravijo samomor.  Ti dokazujejo, da manjka poglobljenega odnosa do praznikov in praznovanja. Tu se odpira zanimiva analogija. Toliko, kolikor nam pomeni Kristusovo rojstvo, nam pomeni tudi naše osebno rojstvo ali rojstvo naše države. V tej točki se vidi, da se nekateri ljudje praznovanjem celo upirajo, tako da jih zamenjujejo za bučnost, hrupnost, razposajenost, pivske zabave itn. Fromm bi ocenil, da nam v umetnosti življenja (lat. ars vivendi) manjka umetnosti ljubezni (lat. ars amoriendi) na osnovi zbranosti, darežljivosti in predanosti. Prazniki so pokazatelj tega, ali je posameznik usmerjen pretežno k sebi ali k drugim, ali živi iz občutka pomanjkanja ali iz občutka polnosti, ali iz občutka zmagovalca ali poraženca, ali se zna sestaviti, ali pa ostaja še nadalje v raztreščenosti bivanja, ki ga ne osmisli. Od teh kriterijev je odvisno, kaj prazniki komu povedo. Verovanjska stran praznikov je zelo pomembna. Ta pa ne zadeva le t. i. cerkvenih praznikov, ampak tudi državne. Pasivni državljan, ki vidi tudi v lastni državi 'neumno žival' ali 'avtomat' za pobiranje davkov od davkoplačevalcev, seveda ne spoštuje državnih praznikov, ampak se jim celo prikrito posmehuje.     

Izmed neskončnih virov energije lahko razlikujemo med energijo zahvale, umrlih, žalovanja, vzorcev, okolja, letnih časov in zemlje, mestna energija, patine, verovanja, duhovnih čutil, noči, zdravja, samopomoči, prehodov, ozadja, stresa, pohvale, principa, bilančna, svobode, izbire, podobe, odnosov, poti, knjige, ki nas navdahne in nagovori. Vsaka je pozitivna ali negativna. Vedeli naj bi, kako jo pridobivamo ali izgubljamo. Najprej z občutki zaznati, za kaj gre in nato uravnavati dejavnosti z več in manj in eno nasprotje nevtralizirati z drugim. 

Končajmo s prisego iz osebnega razvojnega manifesta: še nadalje bom na višini toka  ustvarjalne energije, še nadalje bom ohranjal(a) vse dobre stike, delal(a) to, kar me najbolj veseli in komuniciral(a) po svojih najboljših močeh. V vsem bom dosegal(a) vedno nove širine in globine pokrajin (svojega) sveta, četudi ne bom vedno dobival(a) zaželenega odziva od zunaj. Razvijal(a) se bom, ko se bom vključeval(a) v nove vidike življenja.

Opombe

1. Pri nlp vaji privlačne prihodnosti (compeling future) gre za optimalno doživljanje, v okviru katerega je naša prihodnost lahko lepša od tiste, ki vam jo je kdo drugi napovedoval ali celo mi sami. Jerškova v Energiji videnja (2001) svetuje: prisluhnite, preizkusite in prepričajte se. 

2. Kako smo proslavili samega borca za severno mejo, osvoboditelja Rudolfa Majstra? Le malo je bilo Slovencev, ki so jim rojaki posvetili takšno pozornost, kakršno so namenili generalu Rudolfu Majstru. O njem so pisali romane, obravnavali so ga v zgodovinskih razpravah in v poljudnih člankih, po njem so imenovali ulice in šole, o njegovem delovanju so pripravljali razstave, odkrivali so mu spominske plošče in spomenike v različnih krajih po Sloveniji, največ pa v Mariboru, kjer je opravil svoja najpomembnejša dela. 

3. Zanimivo je, da nlp nima neposrednih vaj o spreminjanju naše identitete, ker je zanj 'jaz' ultimativna t. j. zadnja postavka. ima pa veliko vaj za prožne odnose z razvijanjem pluralnih vidikov.

4. Percepcija je definirana po Marriam Websterjevem slovarju kot 'zavedati se s pomočjo čutov'. Je fizični občutek, ki je interpretiran v očeh izkustva.  Termin percepcija pride iz lat. percipere, ki je sinteza per (skozi) in capere (vzeti). Ko se za nekaj zavzamemo in se v to potopimo, se tega zavedamo.   Razlikujemo med 1. psihološkim pomenom: čutno dojemanje predmetnega sveta; zaznavanje: pomanjkljiva percepcija; percepcija besed; govora; slike; percepcija prostora; slušna percepcija; vodna percepcija in 2. knjižnim pomenom: zaznava, vtis: umetnikova izpoved dojetih percepcij, dojemanje, spoznavanje

5. Vzemimo primer iz programa praznovanj v Ljubljani. 3. 12., 17.00-18.00, Prešernov trg:
Predvidena je kulturna prireditev »Ljudje, prižgimo luč«, je posvečena spominu na dva slovenska klasična literarna avtorja: Franceta Prešerna, največjega slovenskega pesnika, ki se je na ta dan rodil, in Frana Milčinskega - Ježka, najbolj priljubljenega slovenskega humorista vseh časov. Ježek je bil tudi avtor pesmi, po kateri je prireditev dobila svoje ime. Pomen tega imena je simboličen. Prireditev namreč vsako leto zaznamuje uvod v praznično decembrsko vzdušje na ljubljanskih ulicah. Ob njenem zaključku se bodo hkrati prižgale vse lučke praznične osvetlitve mesta. Pričetek osvetlitve bo s slovesnim nagovorom pospremil župan Mestne občine Ljubljana Zoran Janković. Nastopajo: Mladinski pevski zbor Osnovne šole Majde Vrhovnik.

6. Več o Ramadanu glej: http://en.wikipedia.org/wiki/Ramadan

7. Več o tem glej http://sl.wikipedia.org/wiki/Judje.

Literatura

- Canetti, E. (2004). Množica in moč. Ljubljana, Študentska založba.
- Fausti, S. (2000). Priložnost ali skušnjava? Umetnost razločevanja in odločanja. Ljubljana, Župnijski urad Ljubljana - Dravlje.   
- Kapellari, E. (2004). Človeški čas v božjem času. Ljubljana.
- Kovačič, Peršin, P (2006). Kako biti. Grosuplje, Mondena.    
- Kuret, N. (1989). Praznično leto Slovencev. I., II. Ljubljana, Družina. 
- Ošlak, V. (2002). Če ne veruješ, boš moral verjeti. Ljubljana, Društvo SKAM. Str. 67-84.
- Ovsec, D. (2006). Nastajanje božičnega praznika. Jezus kot mlado sonce. Jana, 19. 12. 06, 
št. 51, str. 44. 
- Pintar, H. (2003). Praznovanje. Ljubljana, Mestno gledališče. 
- Rupel D. (1990). Slovenske slovesnosti in vsakdanjosti. Maribor, Obzorja.
- Tolle, E. (2005). Sporočila tišine. Kranj, Ganeš. 
- Truhlar, V. (2004). Temeljni pojmi duhovne teologije. Celje, MD.