dr. Bogomir  Novak

Spodbujanje kariere odraslih v poznih srednjih letih

Povzetek

Vprašanje družbe starostnikov je interdisciplinarni problem. S predvidenim porastom starostnikov kot večinskega prebivalstva se napoveduje tudi preobrat antropološke paradigme. V prispevku gerontagoško-gerontološko analiziramo kakovostno staranje, sociološko analiziramo stanje družbe in s psihološkega vidika obravnavamo spodbude za ohranjanje aktivnosti, možnosti za podaljšanje delovne dobe za tiste, ki si to želijo in so še delovno operativni in pokažemo na nekatere možnosti novega osmišljanja starosti. Postdelovno obdobje se že danes kaže alternativno kot obdobje pasivne upokojitve ali pa reaktivacije za določeno zaposlitev, kar je razumljivo s stališča razvoja dela. Tisti delavci, ki jih je razvoj značaja dela  prisilil k nadaljnjemu izobraževanju, prekvalificiranju in osebni rasti, so dovolj prožni za aktivno sprejemanje novosti tudi v zadnji razvojni fazi. Tisti pa, ki so v delovni dobi opravljali rutinska dela, ki so tehnično najhitreje nadomestljiva, jih ne želijo podaljševati. Svojo fleksibilnost vsakdo lahko sistematično spremlja tudi z osebno karierno izkaznico. 

Teoretsko gre za preseganje anahronističnih in afirmiranje sodobnih pristopov k raziskovanju pojava aktivnosti starejših oseb. V naši družbi še prevladujejo defetistični in slabšalni pristopi k  diagnosticiranju in prognoziranju sposobnosti posameznikov v zadnji – gerontološki fazi človekovega razvoja. Danes že govorimo predvsem o pluralnosti šol za otroke in mladino, manj pa o pluralnosti vključevanja starejših v aktivne oblike življenja. Vprašanje medgeneracijskega integrativnega razvojnega projekta sožitja in sodelovanja vseh treh generacij pa je še skoraj docela odprto. 

Ključne besede: vseživljenjsko delo, osebna karierna izkaznica, postprofesionalno obdobje, gerontagogika, gerontofobija.

1. Filmski uvod

Tako kot je D. Rutar našel vrsto filmov, ki govorijo o tem, kako očetje vzgajajo sinove, tudi mi lahko vsaj enega najdemo na temo, ki govori o delovni karieri. V filmu Sunshein (režiser I. Szabo & I. Horovitz, 2002) vidimo, da osebna transformacija v totalitarnem (ali avtokratskem) družbenopolitičnem sistemu ne uspe. Film prikazuje kronologijo življenja neke madžarske družine v avstroogrskem sistemu, v sistemu med obema vojnama, v nacističnem in v povojnem komunističnem sistemu. Vsi ti sistemi so si sledili v revanšističnem zaporedju. Očitno je, da osebna identiteta, ki je bila ustrezna v enem sistemu, takšna v drugem ni več. Zato lahko posameznik, ki je imel v enem sistemu uspešno kariero, v drugem zboli in umre ali pa ga sistem uniči, ker se mu posameznik ne more ali noče več prilagoditi.  Ozaveščanje je nujni, ni pa še zadostni pogoj družbene in osebne transformacije. Junak iz avstroogrske monarhije zaključi svojo delovno kariero ob koncu tedanjega režima. Političnega gibanja proti imperiju ne more razumeti in mu tudi ni kos. Njegov sin je sicer zmagovalec na svetovni olimpijadi v Berlinu iz tekmovanja v rapirju za Madžarsko l. 1936, vendar mu madžarski režim med 2. svetovno vojno te zmage ne priznava in ga kot Žida obsodi na smrt in ubije.     

Individualno človeško bitje se kot osebnost razvija od krsta do krste od otroka, mladostnika do odraslega in starca. Odraslost delijo razvojni psihologi med zgodnje, srednje do poznih srednjih let in nato starostno upokojitev. Slednje je gerontološko-gerontogoški problem. Zaradi umikanja socialne države naj bi po novejših trendih najsposobnejši in najbolj zdravi odrasli delali čim dlje, ker stimulacije države za večjo nataliteto otrok odpovedujejo. Odnos do poznih odraslih je demografsko in civilizacijsko vprašanje. Vendar pa njihova obravnava presega okvire tega zapisa.  
 
Seveda ni ustrezno, če socialistični ali kak drug avtokratski ali totalitarni režim določa kariero vseh poklicev po vladi všečnih ideološko kredibilnih kriterijih, vendar je še odprto vprašanje, kako presojati dolžino in kakovost kariere dovolj kompleksno korektno. V filmu Življenje drugih (Nemčija, 2006) je prikazano, kako je prihajalo do nesporazumov med Stasi-jem, tajno policijo in svobodnimi umetniki, ki niso mislili po njihovo. Šele združena Nemčija, ki je postala tudi Nemčija v EU, je presegla ostro delitev na 'mi in oni'. Trdemu socialističnemu režimu je očitno šlo za preživetje, ne pa za razvoj.  Njegova sistemska napaka je bila, da je  iz strahu pred sovražniki uničil samega sebe, ker je bil čedalje manj vodilnih pripravljeno izvajati kontrolni načrt.

2. Kako danes razumemo starost in kaj od nje pričakujemo?
2.1. Konec dela je kakor za koga

Značaj dela in poklicev (gr. klesis, lat. vocatio) se spreminja že vso zgodovino. Zmanjševanje dela v materialni proizvodnji (pridelave in  predelave), ki lahko pomeni konec ekspanzivne proizvodnje (Wilhelm, 1990; 12), vodi  k povečevanju  v terciarnih (usluge) in kvartarnih (sporočanje  in  duhovne dejavnosti) sektorjih  dejavnosti.  Offe  je videl konec  družbe dela v zmanjševanju dela v  človekovem  življenju sploh, v vedno večji deprofesionalizaciji dela in povečevanju prostega  časa. To se ni zgodilo. Res je, da danes ni več glavni poudarek na množični proizvodnji uniformnih dobrin, ampak na kakovosti redkejših dobrin. Večina se že zaposluje v terciarnem in kvartarnem sektorju (učitelj, raziskovalec, samostojni podjetnik) Deprofesionalizirali so se le rutinski posli, medtem ko se je kompleksno intelektualno in managersko delo personaliziralo, kar pomeni, da je poudarek na osebni rasti. Zahodne družbe razglašajo konec polne zaposlenosti (employment) za nedoločen čas. Narašča projektna zaposlenost za določen čas in za fleksibilni in delni delovni čas. To pomeni, da bodo vsi delovno sposobni menjavali poklice vedno hitreje, ker tudi znanje vedno hitreje zastareva.   

Delo vse bolj golta prosti čas. V svetu je še veliko suženjskega dela. Sindikati so še vedno potrebni v boju za delavske pravice. Veliko je tudi neustreznega dela, ki vodi k prehitremu trošenju energije. Iz strahu pred zarjavelostjo se izpostavljamo izgorelosti (angl. burning out, ameriško: mobbing, jap. karoshi), ki ni le posledica pomanjkanja ognja strasti. Ko delamo nekaj, v čemer ne vidimo smisla in kar ni v skladu z našim ustvarjalnim potencialom, drsimo v depresijo, apatijo in utrujenost, kar so znaki izgorelosti. Zanimivo je, da se zaposleni tega pojava vedno bolje zavedajo, ker ga občutijo na lastni koži skoraj nič pa zaposlovalci kot delodajalci.    

Mladi rabijo danes poleg korenin tudi krila, ker s svojo identiteto spreminjajo tudi socialne vloge. Individualizacija ne pomeni že kar emancipacije od avtoritet in socialnih pritiskov. Po eni strani postajajo neodvisnejši od tradicije in odvisnejši od ustanov, na katere imajo premalo vpliva. Starejši imamo še socializacijske rezerve iz preteklosti in kombiniramo tradicionalne in individualizacijske vidike, mladi pa bodo ves svoj čas preživeli v postmoderni. Novi individualizem je v tem, da posamezniki želijo zakone sooblikovati. Mladim je samorealizacija v delu prav toliko pomembna kot kariera in pravično plačilo za delo. Pričakujejo smiselno delo, ki razvija njihovo ustvarjalnost in domišljijo. Njihove nove prednosti so samodejavnost in samoodgovornost. Te so v tržnih razmerah težko uresničljive zaradi procesa deindividualizacije. Odnos med drugačnimi mladimi in že drugačnimi odraslimi se je spremenil. Kulta mladosti ni mogoče enostavno obrniti, dokler se starejši želijo počutiti čim dlje mladostni. Razvoj informacijske tehnologije na nek način dediferencira obe sferi tako kot tudi razlike med spoloma. Zdi pa se, da razlike med katoličani in muslimani celo poglablja.      

V  poindustrijski  družbi delo predvidoma ni več  usmerjeno  v parcialno  učinkovitost, ampak v celostno kvaliteto. Postalo je bolj individualno, intelektualno, simbolno, visoko kvalifici-rano, informacijsko-mrežno,  timsko  soodvisno in  lastno.  Seveda  bo takšno  delo bolj osvobojeno kot dosedanje mezdno delo, ki je  le formalno  svobodno po pogodbi. Delo se ne osvobaja le od zunaj  s skrajševanjem  delovnega časa, ampak tudi od znotraj z nekumulativnimi dejavnostmi družine,soseske in kulturnih skupnosti. Perspektive osvobajanja dela za posameznika in družbo so  večdimenzionalne od ontološke, ekološke, medicinske, psihološke, pedagoške do ekonomske in civilizacijsko-kulturne. 

Kapitalizem še  poudarja ekonomsko stran (osvoboditve dela), socializem  pa je poudarjal politično, čeprav noben sistem ne vodi do resnične osvoboditve. Običajno se osvoboditev dela povezuje z ustvarjalnostjo. Že obljuba ustvarjalnega dela vpliva na ljudi, da sprejemajo delo, ki jim kasneje ni všeč. Čedalje bolj bo šlo za večjo notranjo in zunanjo ekološko čistost dela. Jasno je, da delo, ki je po Marxovi sintagmi živi, upodabljajoči ogenj, opredmetena in še neopredmetena resnica časa, ne bo izumrlo, dokler bo živel človek, tako kot vzgoja, čeprav ne iščemo več neposredne povezave med njima razen v delovni vzgoji.  

V bistvu se najprej upokojujejo1 tisti, ki se ne ujamejo z delovnim kolektivom, ki delajo rutinsko, neustvarjalno, prisilno, heterogeno, ne pa tisti, ki jim delo predstavlja intelektualni in osebni izziv, ki v njem rastejo, se zanj navdušujejo, najdejo v njem življenjsko misijo – poslanstvo. To so tisti svobodni delavci, ki se samozaposlujejo v lastnem podjetju, ki opravljajo lastno delo (nem. Eigenarbeit) obenem delo za zaslužek  (nem. Erwerbsarbeit) sekundarnega pomena. Raziskave kažejo, da so tisti mladi podjetniki, ki so od svojega podjetja prehitro preveč pričakovali v smislu vrhunskih rezultatov in dobička tudi prehitro razočarani – pregoreli. V ZDA čedalje več odraslih, ki se interesno združujejo, v poznem obdobju ustanavlja lastna podjetja. 
     
Poglejmo, s čim je pogojen poklicni razvoj. Napredek v poklicu je pogojen s stopnjami profesionalizacije in s sidri kariere. Sidranje2 je proces vzpostavljanja povezave med našim odzivom in notranjim ali zunanjim sprožilcem ali spodbujevalcem. Izbrani spodbujevalec  nam omogoča, da zaželeni odziv hitro prikličemo. Po Cvetku (Cvetek, 2002) razlikujemo več vrst kariernih sider, kot so: 
1. sidro varnosti in stabilnosti, ki vključuje varno in stalno službo; 
2. sidro avtonomije in neodvisnosti, ki vključuje delo v svojem stilu, ritmu in v okviru lastnih standardov  (To sidro se nanaša le na učitelja kot izključnega strokovnjaka.);
3. sidro ustvarjalnosti in podjetništva, ki vsebuje potrebo po kvalitetnem izdelku in uspešni blagovni znamki;  
4. sidro tehnično-funkcionalne sposobnosti, ki sloni na identiteti in potrebi po uveljavitvi in izkazovanju sposobnosti. Osebe, kot so svetovalci in učitelji, sledijo izzivu specializacije in profesionalnosti, čeprav na račun varnosti in avtonomnosti, 
5. sidro vodstvene sposobnosti (managerial competency); tega imajo tiste osebe, ki rade kot vodje prevzemajo večjo odgovornost na hierarhični lestvici. Takšne osebe postanejo ravnatelji, vodje aktivov ali prevzamejo druge odgovorne funkcije v šolstvu. 

Razvoj kariere in profesionalnosti v didaktičnih inovacijah terjata od učitelja različne vrste znanja in spretnosti. Rutar (2002) meni, da je učitelj tudi avtopoetični iniciator globalizacijskih tokov. Ta avtor izhaja iz teze, da sta učitelj in učenec samostojno misleča subjekta. Z intelektualnega vidika ni avtonomije brez samostojnega mišljenja tistih subjektov, ki o edukaciji odločajo. S tem, ko šola osredinja edukacijske potrebe družbe, se krog udeležencev, ki jih vprašanje edukacije kakorkoli zadeva, povečuje. V tem smislu gre za avtonomijo vseh udeležencev edukacije,3 tako neposrednih (učitelj, učenec, vodstvo šole, svetovalne službe) kot posrednih (starši, svetovalci Zavoda RS za šolstvo, inšpektorji, lokalne oblasti, kritična javnost, centralna šolska politika). 

Podaljševanje delovne kariere razlagamo interdisciplinarno s pomočjo psihologije, sociologije in fiziologije dela. V zgodovini dela poznamo fenomen iztrošenosti. Fizično, entropično in dolgotrajno heterogeno (odtujeno) delo še dane najprej vodi do iztrošenosti. Šele v 20. stoletju govorimo o ergonomskih pogojih dela. Teh pa nima vsak.  Za pojav mobbinga ali japonskega karoshija kot izgorelosti niso krivi le delodajalci, ampak še prej medsebojni odnosi pri delu ali doma. Slabi odnosi z zasvojenostjo najhitreje vodijo do izgorelosti. Chopra (2006) piše, da bi moral imeti vsak v sebi močan ogenj (sanskrt: agni), da bi bil z njim sposoben predelave hrane brez nepotrebnih ostankov – strupov. Očiščujemo oz. razstrupljamo se z odpuščanjem. Nesposobnost odpuščanja nas dela bolne in manj delovno operativne. Delo je tudi za Dalajlamo izvor sreče ali nesreče. Denar, položaj, lastnina so za večino simboli varnosti. Upiranje razmeram pospešuje staranje. Biti prožen pomeni za Chopro biti mlad. Danes se največ govori o odpiranju novih delovnih mest, čeprav je to sintagma, ki se v postzaposlitveni družbi opušča. Z novimi delovnimi mesti se rešuje le strukturna brezposelnost. Problem je tudi najti delo, ki ustreza posameznikovim interesom in sposobnostim. To pa je že vprašanje osebne izpolnitve, ki ga v NLP pojasnjujemo s tokom – flowom. Kakor država ne bi smela posameznikom kratiti pravice do izobraževanja in učenja, tako jim tudi ne bi smela kratiti pravice do dela oz. svobodne dejavnosti. Seveda pa vemo, da bi lahko le komunistična družba  totalno komunikativnih svobodnih posameznikov   v celoti uveljavila načelo »vsak po svojih sposobnostih, vsakemu po njegovih potrebah«. V kapitalizmu je to utopično, ker je to profitna družba, ki izključuje nesposobne in neizobražene. Prav izključujoča družba je najbolj nevarna (risk society). Generacijski prepad med mladimi v islamskih državah in starimi v katoliških postane lahko usoden za spopad civilizacij v tem stoletju. Najvarneje bi bilo, da  niti mladi starim niti stari mladim ne zapirajo razvojnih vrat in perspektivnih oken.       
 
Samostojnost se sistemsko razlaga kot uravnoteženost zunanjih in notranjih vplivov. Po teoriji kontinuitete obstajajo možnosti tretje kariere, sodelovanje v skupinah samopomoči, z rastjo računalniške tehnologije postajajo posredno medsebojno povezani. Tudi za ostarelega velja načelo 'do it yourself' (Hojnik Zupanc, 1999). Avtorica opozarja, da je nastala na osnovi individualne že sistemska-strukturna medgeneracijska odvisnost. Vprašanje je, ali se bodo v prihodnje generacije razumele v smislu 'žrtve' ali podpore. V tem vprašanju je skrita zgodovinsko alternativni razvoj kar zadeva nadaljnjo družbeno delitev dela in razvoj družine.
Na ta način lahko odgovorimo na vprašanje, kaj je uspešno staranje. Sem prištevamo dolgost življenja, kakovost zdravja, socialna in komunikacijska kompetenca, dostopnost storitev, osebno zadovoljstvo oz. smisel življenja (Hojnik Zupanc, 1999; 183).   

Schirrmacher (2007) vidi paradoks v tem, da bi vsak želel živeti čim dlje, obenem pa naj bi bilo življenje drugih čim krajše. Staranja se učimo na nov način. Ni nam jasno, kaj pravzaprav v svojem prihodnjem jazu izrivamo, tlačimo? Ali to pomeni, da bo postal ars moriendi na individualni in kolektivni ravni pomembnejši kot ars vivendi. V bistvu to že zdaj je, čeprav šele po skritem kurikulu. To najbolje občutijo tisti, ki so jim bila zaprta vrata že v mladosti. Za razvitejši del sveta gotovo velja, da bo stoletju otroka sledilo stoletje starca. Videti pa je, da je za oba kriterij isti: uporabna delovna sila. Pri otroku čim bolj zgodaj, da ne bi bilo že v vrtcu prepozno, pri ostarelem pa čim dlje, dokler ni iztrošen. Ozadje tega trenda ni več zgolj proizvodnja množičnega čim cenejšega blaga, ampak še prej obsesija kompetentnosti in konkurenčnosti. Ta obsesija vzdržuje vojaško-informacijski kompleks, zaradi katerega je svet vedno bolj nevaren.  Antične civilizacije so poznale žrtvovanje nebogljenih in za preživetje preslabotnih otrok bogovom, vendar v različnem obsegu - kartažanska družba v večjem obsegu kot rimska. Morda bo prihodnja družba strahu izvajala množično evtanazijo starcev. Če bi bilo bogastva dovolj za vse, bi vse tri generacije zlahka našle ravnotežje, ker pa vojaško-informacijski kompleks ustvarja maltuzijansko prepričanje pomanjkanja se represivna civilizacija (hladna vojna) nadaljuje z drugimi sredstvi. Paradoksalno je, da prav baby boom generacija (rojenih med l. 1950-65) 'ustvarja' pomanjkanje otrok, pri čemer naj bi ostala kar sama čim dlje predmetno ustvarjalna. C. Levy Strauss pravi, da je bil zlom komunizma v primerjavi z demografsko katastrofo nepomemben. Če nadaljujemo: prva je privedla do iluzije »triumfa demokracije«, druga pa naj bi privedla do triumfa življenjske sile. Če bi to pomenilo kaj več kot je divjaštvo agresivnega nagona, iz tega sledi vprašanje, kako naj bi kultura življenja premagala kulturo smrti. Navajeni smo že, da pojave, ki se približujejo doslej spoznani meji ocenjujemo kot prevratne – revolucionarne in  katastrofalne. Nekatera dejstva takšno rezoniranje potrjujejo. Spomnimo se, da je odkritje subatomarnih delcev prej kot v 50 letih privedlo do prve eksplozije atomske bombe.          

Upokojenec ni nujno niti brezposeln niti brezdelen in nedejaven, čeprav je bil doslej pogosto tako razumljen. Poznamo različne vrste brezposelnosti: prostovoljno (ko delavec iz določenih razlogov  zapusti delo), tehnološko (nove  tehnologije)  in odkrito. Ta pa se deli na. fikcijsko, ciklično, strukturno in strukturno. Fikcijska brezposelnost nastaja zaradi sezonskih  nihanj  in občasnih sprememb v proizvodnji, na katere trg delovne  sile ne reagira  dovolj hitro. Ciklična brezposelnost nastaja zaradi pomanjkanja delovnih mest kot posledica  recesije ali deagrarizacije. Strukturna brezposelnost nastaja zaradi  neskladij med ponudbo in povpraševanjem, med sposobnostmi iskalcev ali pa delovna mesta niso prilagojena ljudem. Pojavljajo se presežki  enih in pomanjkanje drugih poklicev. Prikrito  brezposelne so  tiste osebe, ki nočejo biti bolje, bolj produktivno ali  dlje časa zaposlene in osebe, ki ne iščejo nove zaposlitve, čeprav niso  zaposlene.4

Shirrmacher (2007) je glasnik prihodnje gerontofilne družbe nasproti sedanji gerontofobni.5 piše, da mladi sicer postajajo prava dragocenost, ker jih je čedalje manj in bi si zaslužili višjo plačo. Vendar pa je treba zmanjšati standarde dela starejšim, da bodo delali dlje, ker postajajo dlje zdravi in starejši kot njihovi predniki. V duhu klenejših starostnikov Zupančičeva (2004) prikazuje pozno odraslo obdobje optimistično. Raziskave kažejo, da sposobnosti odraslih ne padajo tako hitro kot bi na prvi pogled pričakovali. Kobal, direktor Znanstvene fundacije Slovenije, je tudi ugotavljal, da so raziskovalci sposobni raziskovati še 10 let po uradnem zaključku delovne dobe, kar pomeni do povprečno 75. leta brez podrejanja formalnim kriterijem ARRS.  

Po eni strani so starejši ljudje bolj individualno samostojni po drugi strani pa so globalno odvisni. Gre za plodno sinergijo interakcijske komunikacije. Pomembnejše so ekstravertne in prožne osebnosti.  

Kot ugotavlja Schirmacher (2007) imajo mladi danes veliko medijskih spodbud v primerjavi s starejšimi, ki so ostali brez vzora. Družbeni stereotip od pravljic do svetovne literature je, da so stari potrebni, dokler jih je malo. Svoj smisel obstoja utemeljujejo v 'obnovljivih virih' kot so otroci. Če je kriterij dela konkurenčni boj, ostane starejšim le umik ali pa znižanje standarda dela in storitev. 

Staranje je med upom in strahom, med željo po nadaljnjih uspehih in brezupnim defetizmom. 
Ni vseeno, s katero metodologijo k temu pojavu pristopamo: ali s sistemsko teorijo, ki predvideva uravnoteženost med vhodnimi in izhodnimi dejavniki ali z dvojno hermenevtiko, ki vključuje odnos raziskovalca  v smislu 'o tebi govori zgodba' (lat. de te fabula naratur). Poslanstvo dozorevajočih odraslih ni v tem, da se postarajo, ampak je v tem, da svoje staranje osmislijo. Na to vprašanje delno odgovarjajo Lukacsine Smiselnice.     

Gre za slabše zaznavanje (slabše videnje, slišanje) znotraj VAKOG sistema in posledično tudi za retardirano mišljenje. Prav zato bi starejši morali več delati na zaznavnih podrobnostih, se ponovno učiti živeti v sedanjem trenutku, ki jim edini zagotavlja moč odločanja. Pasivizirani upokojenci, ki so delno po lastni krivdi odrezani od tvorne prihodnosti, se pogosto predajajo spominom na preteklost.   Presenetljivo pa je, da starostniki najslabše mislijo o svojih sovrstnikih. 

Schirrmacher (2007) opozarja tudi, da se obe katastrofi kot sta demografska in ekološko napovedujeta hkrati. stari se ne počutijo krive zaradi vojne, ampak zaradi okolja, ki so ga onesnaževali. Paradoksalno je, da prav starejši pledirajo za 'zdravo življenje' v bolnem okolju. Fromm kot glasnik zdrave družbe in prave svobode v njej ni povedal, kako naj bi si človek zunanjo naravo sploh še prisvajal.    

2.2. Poseben primer učiteljev v postprofesionalnem obdobju

Najkompleksnejši pojem učiteljeve profesionalnosti, ki sestoji iz sedmih vrst znanja in sposobnosti je razvila  Marentič Požarnik (2000, 6-7). Učiteljeva kompleksna profesionalnost se ne more razvijati brez upoštevanja naslednjih vrst znanja: 1. vsebinsko znanje (content knowledge), 2. splošno pedagoško znanje (general pedagogical knowledge) na ravni teorij, empiričnih izsledkov, vizij, pojmovanj in stališč o pouku, vzgoji, šoli in ocenjevanju, 3. kurikularno znanje (curriculum knowledge) kot orodje poklica (o zakonodaji, učnih načrtih, organizaciji šolstva...), 4. specialno didaktično znanje, kako doseči učinek poučevanja (pedagogical content knowledge), 5. psihološko znanje o značilnostih  učencev  (knowledge of the characteristics of the learners) ter učnih procesov, 6. znanje o šolskem managementu in šoli kot ustanovi ((knowledge of educational contexts), znanje o ciljih in vrednotah edukacije predpostavkah (knowledge of educational goals and values) ter o filozofiji in  7. praktično (akcijsko, izkustveno, situacijsko, implicitno) znanje, akcijski repertoar, praktična modrost, poklicne spretnosti ali kompetence v smislu, vedeti kako. Analiza teh točk nam pokaže, da kompleksna profesionalnost učitelja vsebuje 1. poklicno zavzetost, 2. avtonomnost na osnovi usposobljenosti, 3. dinamično razumevanje učenja in 4. interakcijsko sodelovanje.  

V  vsakem kurikulu je zapisano, k čemu vse naj bi učitelj učence spodbujal. Ker pa ni zapisano, kdo naj spodbuja učitelja, ugotavljamo podobnost tega vprašanja z vprašanjem, kdo brije brivca. Večina vidi avtonomnost učiteljev v njihovi sposobnosti izbire alternativnih didaktičnih metod in oblik dela. Najmanj avtonomni so ponavadi najbolj rutinski učitelji. Učitelji niso v vseh fazah delovne dobe enako avtonomni. Različne vrste profesionalnosti se opredeljujejo po razvojnih fazah učiteljeve delovne dobe. Hargreaves (2000) razlikuje med pred-profesionalnim obdobjem, avtonomnim profesionalizmom, kolegialnim profesionaliz-mom in postprofesionalnim obdobjem.
Zanimivo je, da se pri nas zelo poudarja avtonomno-individualni profesionalizem, manj pa kolegialnega, ker je timsko sodelovanje med učitelji manj razvito. Postprofesionalno obdobje je delno podobno predprofesionalni stopnji. Zadnje 5 letno obdobje učiteljevanja včasih že pomeni nazadovanje.  Države omogočajo učiteljem, da učijo 2 uri manj, da bi ohranili kakovost. Jasno je tudi, da profesionalnost ni zgolj objektivno merljiva kategorija, ampak je povezana predvsem s kompleksnim občutkom usposobljenosti.  Ker je pomemben učiteljev občutek lastne iniciativnosti, sposobnosti, smiselnosti in podpore kolegov ter vodstva šole, se profesionalnost spremlja prek evalvacije šole in prek samoevalvacije učiteljev. 6  Po eni strani postaja učiteljski poklic tudi pri nas nestabilen, čeprav sindikat za vzgojo in izobraževanje skuša čim dlje ohranjati status quo ante, po drugi strani pa bodo verjetno starejši  dobri učitelji ustanavljali in učili v privatnih šolah.                                                          

Izkazana krivulja profesionalnosti je sicer pri vsakem delavcu drugačna. S pomočjo osebne karierne izkaznice7 bi vsakdo lahko načrtoval višino in evalviral  nihanja svoje kariere. Na Škofijski klasični gimnaziji imajo karierno izkaznico vsi učenci, učitelji in ravnatelj. Takšna izkaznica nastane lahko na osnovi osebnega dnevnika in načrtovanja življenjske poti (curriculum vitae). Oblikovanje takšnega lista je standardizirano. V to izkaznico vpisujejo imetniki svoje dobre in slabe strani z namenom, da se dobre strani izboljšajo in slabe strani popravijo. Udeleženci izkaznico predstavljajo drug drugemu: učenci učiteljem in ti ravnatelju. Ravnatelj pa njim. Tako vsi zorijo ob prijateljski kritiki. OKI je namenjen temu, da si vsak sistematično začrta kariero oz. poklicno pot. Doseči želi visoko stopnjo poklicnega zadovoljstva. V njej si beleži pomembna opažanja, odkritja in ideje. Dijaška inačica je 'moja pot'. Vanjo vlagajo potrdila, certifikate in poročila o opravljenih šolskih in obšolskih dejavnostih, projektih, rezultate s tekmovanj, vtise s taborov, duhovnih srečanj.  Tako se navajajo urejati osebno dokumentacijo. To je pomoč pri razvijanje kakovosti in uspeha šole. (Rugelj, Mlakar, 2007) OKI ni uporaben le za šole, ampak tudi za podjetja. Z njo se da spremljati tudi spremljati potrebe trga delovne sile. 

V času globalizacije je izobrazba odraslih nekakšna vstopnica za iskanje niše na trgu dela. Ni naključje, da se starejši pogosto vpisujejo na Univerzo za tretje življenjsko obdobje. Običajno dopolnilno študirajo zgodovino umetnosti in tuje jezike. To jim pomaga ohranjati povezavo med desno in levo polovico možganov. Logično-racionalno področje delovanja je pomembnejše za delovno dobo. Za razvijanje perspektivnosti starostnikov ni primeren kačji jezik, ker tudi že v mladosti ni bil, ampak je spodbuden Miltonov jezik. Ko zaposlitev tudi sicer ne bo več glavni socializacijski mehanizem, bo vprašanje, kdo ga bo prevzel. Kateri so še drugi socializacijski mehanizmi in niše iskanja smisla življenja? Te družbe zaznamuje strukturna kriza smisla. Ramovš (1998) je na to vprašanje že odgovarjal z zdravili za telo in dušo. Pa tudi s spodbujanjem h globokemu doživljanju.    

3. Sklep

V tem prispevku se nismo ukvarjali s skupinami za socialno pomoč onemoglim ostarelim, njihovim načinom prebivanja v domovih za ostarele, ampak le s tistimi starejšimi odraslimi, ki so še lahko delovno aktivni. Gerontagoško-gerontološka problematika kakovostnega staranje bo postajala z leti čedalje bolj aktualna.8 Stereotipe in predsodke staranja (ageing) bo nadomestilo živo pluralno izkustvo. Razvijale se bodo teorije optimalnega staranja. Mediji so bolj naklonjeni viziji mladih kot perspektivi starih.   

Minulo delo je pri nas kot pravna kategorija pozabljeno. Zanimivo je, da se izraz 'vseživljenjsko delo' ob težko izvedljivem vseživljenjskem učenju še ne pojavlja, ker težnjo vlad k vseživljenjskemu delu večina zaposlenih podobno kot težnjo k podaljševanju delovnega časa občuti kot grožnjo. Andragoški center Slovenije spodbuja kariero nizkokvalificiranih, neustrezno kvalificiranih delavcev, medtem ko se visoko kvalificirani za ustvarjalna dela spodbujajo sami. Problem visoko in srednje razvitih zlasti evropskih držav  je, kako ohranjati in preusmerjati-prekvalificirati delovno energijo starejših državljanov. Delovna doba se povečuje (v Nemčiji na 67 let), večina upokojenih pa je še pasivnih.     

Jasno pa je, da isti človek v različnih življenjskih obdobjih ne more biti enako operativen in zdrav. Ni vseeno, kdo ali kaj posameznika nagovarja k nadaljevanju kariere. Bog, ljubezen do dela, delovna etika, zadovoljitev potreb osebnega pomena, zagotavljanje smisla bivanja, empatija, pričakovanja drugih ali barvite predstave zmage in uspeha? Te postavke so le pogoji navdiha. Vsak ustvarjalni akt pa se sestoji iz več faz. ker navdihu sledi podpora in vztrajnost.    

Alternativni razvoj starostnikov pomeni, da moramo tudi raziskovalci razlikovati med podcenjevalnimi in spodbudnimi pristopi. Kot otrok ni (bil) le pomanjšana slika odraslega, tudi starostnik ni le njegova slabša inačica.  To bi pomenilo, da je le (socialno in tehnološko) opoldne kriterij tega istega dopoldneva ali  popoldneva oz. večera. Pomemben je le odrasli v družbenem zenitu. To ne pomeni nič drugega kot da se kapitalistična družba razume v le v odnosu največje (a)kumulativnosti, doprinosa k sama sebi in da je nezaupljiva in izključevalna do vsake marginalnosti šibkega rojevanja in slabotnega umiranja. Razumevanje človekovih razvojnih faz v njihovi specifičnosti pomeni večji posluh za celovitost in uravnoteženost dogajanje.   

Človek, ki živi v svetu zdaj in tukaj, je smrtno bitje v odnosu do svojih prednikov in zanamcev. To pa ni le eksistencialno vprašanje, ampak vprašanje po vseh štirih vprašanjih učenje (kot govori o njih B. McCarthyjeva) in vseh štirih vrst učenja, kakor jih opisuje Delors. In prav tega doslej nismo tematizirali medgeneracijsko. Zato v tem ni prvenstveno 'zarota', ampak sobivanje. 

Opombe

1 – Izraz 'to retire' je sprva pomenil 'umik iz javne pozornosti' in šele konec 80. let 'ne več biti sposoben za javno službovanje'. Videti je, da je beseda 'upokojitev' postala iz normalnega v slabšalni izraz.         

2 – Razlikujemo  med nehotnim in načrtnim sidranjem (anchoring). Vsak izmed nas ima več sider, ki jih lahko tudi spreminja. O značilnostih kariernih sider glej: Cvetko, R. (2002).  

3 – Več o tem glej X. poglavje knjige Novak, B. (2006) avtonomija šole, str. 304-323.   

4 – Več  o tem glej VIII. poglavje knjige Novak, B. (2006) Motivacija učiteljev za učenje, poučevanje in izobraževanje, str. 265-279.   

5 – Osebna karierna izkaznica (kratica OKI) vsebuje posameznikove dobre in slabe, šibke strani in predloge, kako bi se jih dalo izboljšati. OKI je v duhu vseživljenjskega učenja, to pa je v funkciji nenehnega izboljševanja kakovosti. Posameznik kot član te ali one skupine vede ali nevede črpa njeno sinergično moč in prispeva k njej.  

6 – V Sloveniji izhaja časopis za socialno gerontologijo (social gerontology) in gerontogogiko Kakovostna starost. Z raziskovanjem starostnikov se sistematično ukvarja Inštitut Antona Trstenjaka in še posebej Jože Ramovš.   

7 – O stanju brezposelnosti v Sloveniji  glej  zbornik Svetlik, I. (ured. et al.) (1994).  Zaposlovanje.  približevanje Evropi. Ljubljana, FDV.

8 – Poindustrijska družba, ki ji ni  uspelo  ustvariti zadostne količine plačanega dela,  je nadaljevanje industrijske  družbe z drugačnimi  sredstvi. Še vedno ne poznamo vseh pogojev za zaposlovanje vseh in pogoje  odpravljanja tiranije  plačanega  dela in s tem omogočanja  post-zaposlitvene civilne  družbe, ki bo puščala posamezniku možnost  izbire  vrste (plačanega ali neplačanega) in količine dela (Keane, 1990; 207).

Literatura

- Arendt, H. (2006). Med preteklostjo in prihodnostjo. Ljubljana, Krtina.
- Cvetko, R. (2002). Razvijanje delovne kariere. Koper, Znanstveno raziskovalno središče, Ljubljana, FDV.
- Chopra, D. (2006). Pomladite se, živite dlje. Tržič, Učila International. 
- Hargreaves, A. (2000). Four Ages of Professionalism and Professional Learning. Teachers and teaching teory and practice. Let. 6, št. 2, str. 151-182.
- Marentič Požarnik, B. (2000). Profesionalizacija izobraževanja učiteljev – nujna predpostavka uspešne prenove. V: Vzgoja in izobraževanje, 2000, l. 31, št. 4, str. 4-11. 
- Marjanovič Umek, L. & Zupančič, M. (ured., 2004). Razvojna psihologija. Ljubljana, Znanstveno raziskovalni inštitut.  
- Ramovš, J. (1997). Psihosocialni mehanizmi za medgeneracijsko prenašanje vrednot in z njimi povezanimi vzorci ravnanja. Ljubljana, Inštitut Antona Trstenjaka za psihologijo, logoterapijo in antropohigieno.
- Ramovš, J. (1998). Sto domačih zdravil za dušo in telo. Đakovo, Karitativni fond. 
- Ramovš, J. (2003). Kakovostna starost: socialna gerontologija in gerontogogika. Ljubljana, Inštitut Antona Trstenjaka. 
- Rugelj, M. & Mlakar, J. (2007). Osebna karierna izkaznica. V: Kakovost v vzgoji in izobraževanju. Portorož, Šola za ravnatelje, str. 39.
- Rutar, D. (2002). Učitelj kot intelektualec. Radovljica, Regionalni center. 
- Schirrmacher, F. (2007). Zarota metuzalemov. Ljubljana, Vale Novak. 
- Svetlik, I. (ured. et al.) (1994).  Zaposlovanje.  približevanje Evropi. Ljubljana, FDV.
- Warren A. (2004). Mogočna vez. Zgodba, ki razkriva najpomembnejši življenjski nauk: kako vzpostaviti stik z drugimi in s samim seboj. Ljubljana, Tuma.
- Zupančič, M. (2004). Pozna odraslost. V: Marjanovič Umek, L. (et al.). Razvojna psihologija. Str. 757-805.