Dr. Bogomir Novak

Viri vzgoje pri Starih Grkih 

Povzetek

Sestavek se sestoji iz dveh delov. V prvem delu razlagamo ureditev starogrškega polisa in mesto vzgoje v njem, v drugem pa etimologijo in funkcijo paideia v povezavi z drugimi pojmi. Starogrški družbeni sistem je zastavljen  dihotomno sužnjelastniško. Sužnjelastnik je aristokrat. Vzgoja je razumljena izrazito moško-virilno kot vzgoja dečkov, življenje aristokratov pa je razumljeno tekmovalno. Vzgoja je smotrno vodenje otroka po modelu odraslega vzgojitelja. Gre za udejstvovanje v pridobivanju vrlin.  Že pri Grkih je vzgoja pluralen pojem tako kot etika. V bistvu gre za etično vzgojo delovanja posameznika v skupnosti po svojih najboljših močeh.
 
Etična vzgoja dobrega delovanja je obenem politična vzgoja svobodnega državljana. Grki so povezovali vzgojo z razumnostjo, logosom, disciplino v smislu askeze – vaje, gojenjem otroka kot živega bitja, erosom, svobodno voljo, dialogom, pogumom, tekmovalnostjo –agonalnostjo, znanjem oz. vedenjem, oblikovanjem po ideji resničnega, dobrega in lepega, etike srednje mere, s poslušnostjo avtoriteti – bogovom, veščinami, pravičnostjo, skladnosti ravnanja. Na koncu pokažemo nekatere razlike med antično in današnjo vzgojo.

Ključne besede: paideia, polis, aristokracija, skupnost, sužnjelastniški sistem, kultura.

1. Kakšna je bila skupnost polisa?

V starogrškem polisu je pomemben »dejaven, praktičen odnos družbe do same sebe« (Kitto, K.  D. F., cit. po Sokolović, 1984; 42) Prvotni pomen polisa izhaja iz 'poly', ki pomeni mnogo, več. Platon poudari razliko med družino in polisom. V družini je en mož in oče en sam vladar, ki je (zaradi patriarhalnega sistema) podoben monarhu, v polisu pa jih je več. To pomeni, da je polis nastal iz več gentilnih  skupnosti, ki so se združile v novo skupnost. Sami Grki so  razlagali polis na osnovi želje po pravičnosti – 'dike'. Kako naj skupnost samo sebe  zaščiti pred samo voljo posameznika. S pisanjem in  govorom, ki ga vsebuje prvotna paideia, je postala vzgoja javna  t. j. družbena vrednota. sama vrlina oz.vrednota. Gre za dvosmiselnost,  ki je  v recipročni relaciji-kot je obvladovanje določene lastnosti ali  sposobnosti vrlina, tako je vrlina obvladovanje samo. 

Znan  je izrek,  da  je zakon države brez moči  brez  vzgoje  državljanov. Zakon je močnejši od vladarja, razen če je vladar sam zakon, kar je Ludwig IVX izrazil z izrekom »država sem jaz«.  Socialni  konflikti med člani  nove  polisne  skupnosti  so  se reševali  po identičnem kriteriju umnosti na praktični in  teoretični  ravni, kar  je vodilo h konceptu enotne  vzgoje. S propadom gentilne ureditve so se skrhale 'zaloge moči v tajnosti  družinskih tradicij' (Vernant, 1986; 38).1 Platon postavlja končne  cilje  poučevanja  izven  neposrednih koristi za državo. Zakaj? Ker »zakon polisa terja polaganje računov« (Vernant,1986; 38). V ozadju pravičnosti je izravnava, poravnava, plačilo krivde s kaznijo po 'lex talionis'. Marx imenuje Stare Grke za velike otroke. Marxov posameznik je rafaelsko umetniško dejaven v celovitem svetu. Vernant (1986) piše, da postanejo »diskusija, argumentiranje,  polemika pravila  tako intelektualne kot politične igre. Skupnost nenehno nadzoruje  (z  miti-op. NB) tako stvaritve duha,  kakor  uradniške službe  države. Zakon polisa terja polaganje  računov.«  

Bistveno vprašanje je tudi za današnjo šolo, kaj je pravičnost (Kodelja, 2006; Lesar-Peček, 2006). Gre za pluralni pojem, ki ga poznamo že iz antike. Prav gotovo ni pravičnost (gr. epieikeia – blagohotnost, dikaisyne) le to, da se vsakdo meni le za lastne zadeve. Povezana je kasneje tudi s poštenostjo. Antičnim trem slojem družbe ustrezajo naslednje tri  vrline: preudarnost, možatost  in  modrost. Ženske v sužnjelastniškem sistemu niso bile enakopravne z moškimi. Šele Rimljani jih priznavajo kot bitja, ki so vredna ljubezni, čeprav niso bila deležne enake vzgoje kot moški. Po Platonu je treba vse, kar kvari  nravi, je  treba  pregnati iz muzike in poezije. Že v Stari Grčiji se je nakazovala 'vojna vseh proti vsem' v smislu tekmovanja med svobodnimi meščani-državljani v retoriki, političnem prepričevanju, športnih igrah itd. kot vemo sta tekmovali tudi Šparta in Atene za prestiž. 

Noben politik,  ki hoče vladati drugim, ne da bi obvladal sebe, ni dober. Za Platona je  fizična moč pogubna tako za posameznike kot za  države.  Tako zavrne  sofistično  tezo, po kateri ima prav tisti, ki  ima  moč, ki se izraža v neomejeni nenasitnosti, razuzdanosti.  Platon  se  v svojih spisih zavzema za zmernost in harmonijo. Obe sta bili nekoč in danes težko dosegljivi.

Funkcija političnega ethosa demokracije je bila pri Starih Grkih v omejevanju potencialno neomejene moči oblasti. Vloga mišljenja je v tem, da zavrača tiranijo kot tako ne glede na to, ali je tiranija enega, manjšine ali večine obenem pa tudi anarhijo in pogosto demokracijo kot ureditve drhali. Obsodba Sokrata je najboljši primer  za  meje demokracije javnega življenja in delovanja tako na političnem kot na vzgojnem področju. Suženj ne zna logično misliti in zato 'nima pravice' odločati o javnih zadevah.  Je pa sposoben izpolnjevati ukaze.

Klasični meščan polisa, ne pa tudi spodnji sloj s prišleki (metoikos) in tujci – barbari, je bil kot politično bitje sposoben razpravljati in  soodločati  o usodi svojega  mesta.  Red mesta je določen z  zakoni,   ki zagotavljajo kljub vsem spremembam trajnost in omogočajo srečo. Vendar se morajo že  Grki odločati med tradicijo starih zakonov in novimi zakoni. 

Gre za moralno,  telesno in estetsko vzgajanje.  Periklej je rekel, da »mi ne vzgajamo  naših  dečkov s silo,  ampak s  svobodo«. Temelj paideia ni nasilje, ampak logos – beseda.2 V  špartanski vzgoji je bil bolj naglašen militaristični moment in manj javno – politični. Enakost je pomenila enako obliko izobrazbe, enakost pred zakonom in enako  politično  udejstvovanje.  Človek je po svoji naravi svoboden samo v pogojih skupnosti (gr. koinonia, lat. societas, nem. Gemeinschaft). Politik se naredi kot izvedenec podobno kot obrtnik ali mislec. Platonova in  Aristotelova  kritika  demokracije sta poučni  še danes. 

O  nevarnosti laissez – faire sistema za vzgojo je pisal že Platon v Državi. Nevarnost je v tem, da priznava »vsem možem, enakim in neenakim, enake pravice« in potem »lahko vsakdo, kar hoče« (Platon, 1976; 281-282). Razlika med starogrškim in zgodnjemeščanskim  liberalizmom je v tem, da so bili v stari Grčiji  pravic deležni samo sposobni, ne pa vsi. Za pojmovanja meščanskih teoretikov liberalizma smo pa vsi enako sposobni in svobodni. 

Nego otrok so različni pedagogi ponazarjali  z  gojenjem rastlin (Homer, Komensky, Froebel). Aristotelov koncept srednje mere pomeni kompromis med racionalnim in  iracionalnim. Iracionalno ne sme ogrožati racionalnega. Razum je čustvom in občutkom – afektom nadrejen.
      
Aristotel je razlikoval med tremi vrstami individualnega življenja – bios apolaustikos (uživaško), bios politikos in bios theoretikos. Z njimi razloži funkcioniranje tridelne družbe. V sistemu odkrite neenakosti meje tolerance do nesvobodnih dejanj ni, ker  bi  to pomenilo priznati suženjstvo  animaličnemu  delu duše. Vzgoja je formiranje (učlovečanje) človeka v najširšem pomenu. 

Kozmos3 starih Grkov nam ni več samoumevno dan kot tudi ne povezava z njim. Vsako bivajoče spada na določeno mesto, vsaka dejavnost stremi  k ustreznemu cilju. Delo ni svobod no,  ker je nujno za  zadovoljitev  potreb.  Brez pravične  družbe polisa posameznik ne more imeti moralnega  življenja.  Najbolj enostavna in najnižja dejavnost je delo (gr. ponos, ergon, lat. labor, nem. Arbeit, angl. work). Problem  kvalitete dela je postal z razvojem industrijske  družbe vedno bolj očiten. Takšno frustrirajoče, izpraznjeno in monotono delo so opravljali sužnji.  Vendar pa jim je bilo dovoljeno doma (oikos) negovati otroke in jih voditi v šolo. 

Starogrška vzgoja sloni na vrlinah (gr. arete). Spretnost je s pravim uvidom povezana drža. Nespretnost (atehnia) nastane z napačnim uvidom. Vrline  se  moramo  učiti zaradi nje same. Vprašanje pa je, na kakšen način. Um in duh sta pa cilj narave. Že narava sama stremi k temu, da  dela urejeno. Človek vnaša vanjo nered - entropijo. Cilj življenja je latinski  otium – prosti čas in ne negotium – delovni čas. Igra je potrebna po delu, ker (umski) delavec potrebuje počitek. Za Aristotela in Marxa je umska dejavnost najvišja svobodna dejavnost, ni pa nujno prostočasna.  Preseneča dejstvo,  da so imeli Grki dokaj jasne predstave o učinkih nekaterih dejavnosti na njih same. Enako velja za sedem svobodnih dejavnosti v šoli. Muzika ne služi le enemu,  ampak več namenom. Zanimivo je, da Grki niso videli razlike med sposobnostmi in socialnim položajem. Delo je za zadovoljstvo drugih, dejavnost je pa za lastno izpopolnjevanje.

Ker paideia vključuje premagovanje nagonov in strasti nižje narave, pomeni tudi samovzgojo. Zmernost je možna kot razumska lastnost paideia le pod pogojem zaprtega sveta. Dokaz za tezo, da  starogrška vzgoja ni mogla prevzeti ekonomske osnove, je v dejstvu, da se aristokrati niso ukvarjali s trgovino, ki je veljala za manjvreden posel. Človek pridobi mogočnost in veličino s paideia tako, da se očisti vsega nizkotnega in suženjskega. Vzgoja za modrost je v jedru etična, državljanska in religiozna vzgoja. 

Z antropološkega vidika je vzgojna moč paideia usmerjena k razumnemu, političnemu, etičnemu človeku, ne pa tudi k ekonomskemu in tehničnemu. Načelo paideia ni bilo vedno v skladu z obstoječo politiko polisa. Primerov za to je več. Ni bil le Sokrat, ampak tudi Ojdip in Antigona. V novem veku je javno tekmovanje (gr. agon) preneseno na področje konkurenčnega boja, ki je razdvojil človeka od znotraj. To je pomenilo konec paideia. Koncept harmoničnega človeka kot skladnosti človeka z naravo, družbo in s samim seboj je nasproten konceptu vsestransko razvite osebnosti (VRO), v katerem je ena komponenta (družbenopolitična ali proizvodna) dominantna. Načelo paideia je pomenilo razkrivanje konfliktnosti in tekmovalnosti v grozi pred nevarnostjo poraza, ki jo je vsestranska osebnost (kratica VRO) prikrivala.  

Ideal harmoničnega človeka je rizičen, ker je neprestano izpostavljen preizkušnjam, skušnjavam strasti. Življenje  je bilo za Starega Grka trdo, nevarno in tragično. Modrost mu ne pomeni preseganja smrtnosti in zmot, ampak njuno spoznanje v smislu najboljše možne notranje zaščite pred barbarstvom. Za greh je bil Star Grk kot pogan neizprosno kaznovan, kristjan pa  kasneje zaradi spovedi in kesanja še lahko upa na milost odrešenja. Smrtna kazen v antiki ni bila prepovedana, dalo se jo je omiliti v pregnanstvo. To pomeni, da dobi paideia s prevodom v latinsko kulturo do bi večji domet tolerance. Brezobzirnost paideia ni v nasprotju s plemenitim vedenjem do enakovrednega sovražnika. Sokratov primer je primer konfliktnosti znotraj paideia, ker ni vseeno, ali vzgajamo po lastni vesti (daimon) ali le po interesih in zakonih države. V istem precepu se znajde Sofoklejeva Antigona. Platonova pravična država kot odgovor na krivično obsodbo Sokrata je tudi država, ki priznava le javne zadeve, ne pa privatnih. Odprava javnega v privatnem se zdi Platonu tiranska, ker tudi svobodnjakom odvzema možnost javnega nastopanja. To pomeni, da postulata delitve privatnega in javnega v antiki še ne poznajo.  Sokrat je primer iskalca znanja v smislu učene nevednosti, poguma za samostojno razmišljanje in za državljansko neposlušnost. V etimologiji nemškega izraza za vest (Ge-wissen – wissen) opazimo enakost vesti in (spo)znanja (gr. episteme).    

Platon (1966) razume paideia kot preobrat v človekovem bistvu samem pri njegovem spoznanju resnice. Vzgoja za delo s profitnim in storilnostnim motivom odvrača človeka od tega obrata, ker ima več, kakor potrebuje. Takšna vzgoja za odvisnost od stvari (blaga) in ljudi ohranja osebno ne- zrelost. Eksistenčna odvisnost oblikuje ljudi po tem, kar niso. Na eksistencialni ravni to občutijo kot obsojenost na fiktivno svobodo in na samoto. Zato prav razdvojeni človek doživlja vzgojo kot bistveno drugotno stanje, ki spominja na stranske učinke medikamentov, in ne na obrat k svojemu izvirnemu bistvu. Parcializirana in pozitivistično dušena vzgoja doseže cilje, ki so nasprotni zastavljenim.

Grki so se že zavedali, da, če ljudje v kateremkoli  poklicu (gr. klesis, lat. vocatio) ne opravljajo svojih funkcij v skladu s svojimi sposobnostmi, znanjem in vrednotami, nastanejo med njimi konflikti, ki presegajo dopustne meje (družbene) racionalnosti. Vendar svobodne izbire poklica v antiki niso poznali. Že Platon  je videl, da se lahko vrline  pod  določenimi  pogoji 'napačne enakosti užitkov' sprevračajo v svoje nasprotje. Vsak si   lahko domišljanja, da predstavlja skupne  interese,  čeprav zastopa  le svoje lastne. Filozof naj spodbuja razvijanje  vrlin, ki so specifične za vsako vrsto dela,tako da vsakdo opravlja sebi primerne funkcije v družbi.

Grki so ideal človeka vedno opredeljevali znotraj skupnosti in v odnosu do te skupnosti, ki jo zastopa država. Aristotelov ideal je bil ideal dobre ga človeka in dobrega državljana. Zato zanj obvladanost predstavlja razumno odločitev brez poželenja (Aristotel, 1964; 1111a). Na osnovi te ga stališča sklepa Autor (1989), da je doseženo absolutno gospostvo uma, ki je resnica evropskega razsvetljenstva (v najširšem smislu te besede). Gospostvo je tudi temelj utopičnega socializma, materialističnega razsvetljenstva 18. stol. in projektov znanstvenega socializma. Antično gospostvo je omejeno. Z moderno družbo nastane poskus neomejenega gospostva. Podobno kot Shakespeare je tudi Marx ugotovil, da je v svetu kapitala človek iz svojih slabosti napravil vrline. Svet, ki ga je deformiral, mora ponovno (trans)formirati. 

2. Vzgoja  kot človekovo obračanje k najboljšemu
2.1. Značilnosti paideia

Obvladanje ljubezenskih veščin je tudi ena izmed bistvenih sestavin paideia. Danes bi temu rekli seksualna vzgoja. Hetere so bile uvajalke mladih dečkov v ljubezensko življenje. V Platonovem dialogu Simposion je eros – filozof posrednik med revščino in bogastvom, lepim in grdim, dobrim in slabim, vednostjo in nevednostjo, resnico in neresnico. Namen ljubezni do resnice in življenja je razreševanje protislovij. 

Predpostavka vzgojnega, moralnega spreobračanja je v človekovi odprtosti za ideal kalokagatije v smislu težnje k višjim  ciljem in aktivnost duše. Ta preobrat človeka v svojem  bistvu  opisuje Platon kot obrat od teme k svetlobi (Platon, 1976). V prispodobi o votlini se eden izmed sužnjev, ki so priklenjeni gledali sence ognja, osvobodi verig in odide ven k izviru prave svetlobe. Pri prilagajanju na nove razmere se osvobaja hkrati telesno in duševno. Njegov spoznavni proces je tudi vzgojni proces. Ko se vrne, da bi vzgajal svoje tovariše, mu ti grozijo s smrtjo. To interpretira Heidegger (1991; 18) kot bistveni povratni odnos paideia do neizobraženosti in njeno stalno preseganje. Paideia ni možna kot vsajanje golih dejstev, ampak kot uvid v bistvo dogajanja. Ta uvid rabi vsak, ki se skuša izogniti nesreči, zanj pa so sposobni le nekateri in še danes je temu tako. Po Platonovi teoriji anamneze gre za navezavo na predhodno znanje. Vzgoja ni ločena od izobrazbe, ker znanje pomeni tudi veščino. Pristna izobrazba zajame in preobrazi dušo samo v celoti, ker človeka premesti na kraj njegovega bistva. Bistvo izobrazbe temelji v bistvu resnice kot neskritosti, ki jo je treba strgati skritosti. Neskrito (aletheia) je to, kar je dostopno po siju ideje. 

Že za Platona in Aristotela in ne šele za Druckerja je za upravljanje (krmarjenje) potrebno ustrezno znanje, sposobnosti, veščine. Tako so sofisti poznali problem določitve meje med slabim (v današnjem jeziku nekvalificiranim) in dobrim učiteljem. Že Platon piše o nespoštljivosti učencev do permisivnih  staršev ali učiteljev, ki so brez avtoritete (Platon, 1976). Ljudje se ne ozirajo več na napisane in ne nenapisane zakone, kot da ne bi imeli kakršnegakoli gospodarja  nad  seboj. 

Že Platon se sprašuje, kaj je ošabnost ali napuh. Njegov odgovor zveni kar se da sodobno. Meni, da je v nevzgojenosti, samovoljnost, potratnost, , nesramnost (Platon, 1976; 285). Star Grk pozna velikopoteznost in pogum (gr. andreia) kot pogoja najbolj optimalne dejavnosti. V sicer dinamičnem naturalnem družbenem sistemu je bil pravi človek na pravem mestu, ki dela tako, kot misli in govori. Industrijska družba prinaša shizofrenijo, nevrozo in psihozo kot psihične motnje prilagajanja na realne pogoje. 

Bistvo paideia je osvoboditi in utrditi ljudi za jasno stanovitnost bistvogledja (Heidegger, 1991; 22). Kalogatijo4 omogoča intelektualna vzgoja s spoznavanjem resnice, etična vzgoja s spoznanjem najvišjega dobra in estetska vzgoja s spoznanjem lepote telesa in duha. Resnica je za Grke, ki so si prizadevali za skladnost besed in dejanj, zakona in narave, spoznanja in vrline, sposobnosti in hotenja, sredstvo vzgoje. Zato poteka spoznanje (episteme) človeka od čutnega videza do gledanja bistva. Grki so poznali nevarnosti neskladja. 

Pot navzgor ni praktično z ničemer zagotovljena. Nastajanje človeka ni možno brez oblikovanja. V praksi so se seveda po javljali tudi človekovi padci in zmote, ki so, kakor prikazujejo grške tragedije, pomenile nesrečo in smrt. Obrat človeka je možen le celovito t. j. psihosomatsko, zato gre za konkretni in ne za abstraktni humanizem in antihumanizem. Antihumanistične posledice ima paideia za tiste, ki obrata kvišku ne zmorejo opraviti. Abstraktni humanizem se začne šele v meščanski družbi z ločitvijo med javnim in privatnim področjem udejstvovanja.

Grki so postavili in problematizirali kriterije za presojo vzgojitelja, ki napravi iz gojenca dobrega ali slabega človeka. Vedeli so, da ljudi združujejo razumne vrline, ločujejo jih pa sebične težnje. Poznali so tudi slabega učitelja, malomarno delo, lenobo, zanemarjanje dolžnosti in neposlušnost državnim zakonom. Primer Sokratove smrti kaže na dejstvo, da učitelj, ki je dober zaradi poučevanja po lastni vesti, ni dober s stališča interesov in zakonov države. Spoznavanje obče resnice ni isto kot sprejemanje državno pri znane religije. Prav tako politika v interesu skupnosti polisa ni isto kot politika samovolje tirana. Tiran oblikuje enakost nemočnih. Samo v idealni platonski državi, ki jo upravljajo filozofi, je operativno institucionalno vzgajanje usklajeno s konceptom formativne paideia. Šele  s tega utopičnega vidika so principi teoretičnega življenja smiselni za vse druge oblike praktičnega življenja različnih slojev v državi,  ker jih tudi ti sprejemajo kot razumne.
  
Brez te predpostavke pa Sokratu ne ostane drugega kot zvestoba lastni odločitvi, ki je pravilna prav zato, ker je ni sprejel zoper lastno vest. Sokrat se prvič paradigmatsko pojavlja kot intelektualec v smislu kritične vesti družbe kot branilec avtonomije pred avtokracijo. Zato ga sodniki obsodijo na smrt. Veselje do življenja se znotraj krožne paideia mora prevesiti v veselje do smrti, ki je pogojeno z naukom o preeksistenci duše in osvoboditve duše od telesnih okov. Za Grke je vsaka dejavnost dovršena dejavnost (entelechia). Znotraj zaključenosti življenjskega ciklusa je tudi 'paideia' zaradi antagonistističnega procesa (gibanja 'od – do' ter 'za in proti') razcepljena v svoji zaključenosti. V naturalnih družbah mora posameznik opraviti to, za kar je zadolžen. Njegovo delo je dokončno in brez popravljanja. Če stori napako, ga doleti neizogibna kazen. Namesto zmagovalca postane poraženec.

Če posameznik ne obvlada tega (kar kasneje Jung označi kot arhetipe), kar bi ga napravilo za zmagovalca, tisto (usoda – gr. moira, lat. fatum) obvlada njega. V paideia se kaže odnos do načela. Končni cilj dejavnosti je vedno obvladanost. Navidezna dvoumnost poti navzgor je razrešena šele na koncu, ko človek spozna, v čem se je dejansko udejstvoval. To najtežje spoznanje raz kriva sodobnikom izkušnjo starogrške paideia v novi luči pred učbeniškimi poenostavitvami – simplifikacijami, dogmatizacijami in idealizacijami modrosti Grkov.  

Te značilnosti so se v zgodovini antike razvijale postopno. Jaeger (1986) veže pojem paideia na celotno starogrško zgodovino. Opis paideia začne z dejstvom, da je grški človek odkril in reflektiral samega sebe. Piše o vzgoji človeka za njegovo izvirno formo. Gre mu za ideal končne dovršene forme človeškosti. Jaeger (1936) izenači paideia  kot vzgojo in izobraževanje s kulturo, ki je v specifični ustvarjalnosti določene družbene skupnosti. Poudarja, da gre pri paideia za splošno idejo človeka v smislu humane vzgoje in ne za posameznika. To bi lahko pomenilo, da gre za rodovnega človeka v smislu naturalizma kot humanizma, kakršen je bil znotraj idealno zamišljene starogrške civilizacije in kulture možen. 

Veličina starogrškega človeka je bila v vrlini. Vrlina (arete) je zmožnost, sila (Jaeger, 1986; 26) oz. vrednota (samo)obvladovanja. S pojmovanjem vzgoje so se v antropocentričnem obdobju grške misli sistematično ukvarjali sofisti, Sokrat, Platon in Aristotel. Paideia je po idealni zamisli stanje popolnoma razvitega duha, ki nastane s podreditvijo nižjih (čutno – afektivnih) plasti duše višjim. Takšna popolnost predpostavlja vzdržnost, ki vodi do zdravja in ravnotežja.
      
Paideia, ki vsebuje kompleks vrlin, postane tudi sama vrlina. Gre za dvosmiselnost, ki je v recipročni relaciji. Kot je obvladovanje določene lastnosti ali sposobnosti vrlina, tako je vrlina tudi obvladovanje samo. že na začetku zahodnoevropske civilizacije naletimo na problem prekomerne moči, ki preti z uničenjem. Starogrška etika srednje mere je poskus razumnega omejevanja zaradi preživetja. Pri ostaneta odprti še dve vprašanji 1. koliko so se je stari Grki sami držali in koliko se k njej povračamo in jo dopolnjujemo sami kljub nenehni nevarnosti pretiravanja. Aristotelova teza o samosmotrnosti človekove vključenosti v naravo in družbo še danes ne more biti realizirana tudi zato, ker se še niso uveljavile vrednote, ki bi bile neodvisne od instrumentalnih dejavnosti.

Antična kultura je skušala uveljaviti takšno vzgojo in izobrazbo, da bi bilo možno z njo razviti najboljše v človeku. Racionalistična Sokratova teza, po kateri je znanje vrlina kaže na epistemičnost vzgoje. Resnica je objektivni motiv za razvoj osebnosti v skladu z družbenimi normami. Ta motiv se v različnih obdobjih  različno pojavlja. Stopnjam vzgoje odgovarjajo stopnje izobrazbe. Starogrška  kultura pozna posameznika samo kot zmagovalce v tekmi bojnih veščin. Statičnost tedanje družbe je razvidna iz tega, da je cilj dejavnosti človeka mirovanje. Aristotel je prvi med misleci zahodnoevropske kulture poudaril pomen vaje za srečo ljudi in trening za urjenje talentov.

Paideia je sintetični koncept oblikovanja telesnih in duševnih vrlin svobod nega meščana polisa, smisel za njegovo politično odgovornost in zavestno identifikacijo s tradicijami in vrednotami skupnostjo. Gre za razvijanje etičnih, umskih in estetskih lastnosti in zmožnosti mladine v smislu kalokagatije. Špartanski ideal je bil popolni človek,  ki ima v enaki meri razvite telesne in duhovne moči (Marrou, 1957; 324). To izkušnjo vsebuje tudi rimski 'zdrav duh v zdravem telesu'. Splošna izobrazba je 'enkyklios paideia'. Antično mišljenje ni zanemarjalo strokovne usmeritve. Starogrška vzgoja je zahtevala formiranje človeka po sebi in obenem za določeno nalogo. Prevladoval je tip kontemplativnega človeka kot teoretika – filozofa. Medicina je lahko za svoje učence izoblikovala tip zdravnika (Hipokratova pravila). 

Atenska vzgoja je iskala vse možnosti razvoja človekovega bistva in skladnosti interesov posameznika z družbenimi interesi znotraj polisa. Najvišja  kvaliteta Atenca je v tem, da pristane na vsako zahtevo  duha ali družbeno priložnost. Antični ljudje so se zavedali plodnosti nedoločenosti njihovega ideala človeka (Marrou, 1957; 329). Dobro nadarjen človek je sposoben za vsako nalogo. prav tako dober je kot znanstvenik, politični voditelj, bojevnik, junak in je kot dar bogov (Marrou, 1957; 329). Ker vsemu odgovarja, je enotna vez med vsemi kot logos. Beseda je sredstvo takšne vzgoje, ker razklene zaprti krog človekove biti v najstvo. Zato gre za literarni in ne za znanstveni humanizem (Marrou, 1957; 330). Znanstvenotehnični humanizem je možen šele v novem veku. Ocena literarnega humanizma pa je preozka. Logos paideia je širši. Temelj paideje je res recitiranje poezije na pamet in branje pisanih tekstov, vendar ne gre samo za to. Logos je harmonična struktura človeka in kozmosa ter vključuje boj nasprotij v praksi hkrati z bojem proti napačni državni ureditvi, pohlepu po materialnem bogastvu in nevednosti. Grkom, ki so vzgajali predvsem z zgledi, ne gre očitati verbalizma v smislu 'pedagoške soli'. Zato grški humanizem v aristoteljanski formi ni samo etični, ampak je tudi metafizični. Marrou to stališče celo sam zastopa, ko meni, da je antični človek sposoben za vse, če le odkrije, komu in čemu naj se posveti. Če mu to ne uspe, ostane klasični humanizem zaprt v svoji samozadostni estetski zamišljenosti (Marrou, 1957; 334). Zunanji opazovalec vidi v tem prehiter in nedokončan osebni ali kulturni razvoj ter domišljavost. Tudi helenistično apatično, skrito življenje (gr. lathe biosas), srednjeveško kontempativno življenje in današnji narcizem vsebuje prvine umika v samo zadostnost.

Delitev dela na nujo manualnega dela in svobodo prostočasnih, intelektualnih dejavnosti je prvič izvedena v antiki kot razmerje med dvema vrstama ljudi. sužnji, ki nimajo umskim sposobnosti (in možnosti za njihov razvoj) in svobodnimi meščani, ki te sposobnosti imajo in jih tudi lahko razvijajo. Naravna neenakost je tudi družbeno sankcionirana. V tem je korelacija med psihičnimi sposobnostmi posameznikov in njihovim socialnim položajem. Vloga meščanskih posameznikov je v tem, da pridobijo socialni položaj, ki je  primeren njihovim sposobnostim. Ker v Stari Grčiji ni možen družbeni napredek kot tudi ne vertikalna mobilnost, lahko vsakdo doseže le to,  kar mu pripada vsaj po položaju. Stari Grki niso videli, da je 'kraljestvo svobode' možno le na osnovi 'kraljestva nujnosti', od katerega je le relativno neodvisno, ker umske dejavnosti svobodnih predpostavljajo  manualna dela sužnjev. 

Iluzija popolnosti vrlega meščana se pokaže v tem, da mu manjka atribut ustvarjalnosti. V kraljestvu nuje koristnega dela lahko idealno-tipski posamezniki razvijejo le tisti del svojih sposobnosti, ki jim jih dopušča eno stavna družbena reprodukcija. Tudi posebna skrb države za vzgojo in racionalno teoretična utemeljitev vzgoje ne spremenita tega ekonomskega dejstva.

Predpostavki vrline sta v tem, da vsak meščan dela to, kar mu je dano po naravi oz. k čemur je nag njen sam po sebi in da to dela z veseljem. Pri tem ni vnaprej jasno,kaj je pomembnejše. znanje ali vaja. Pri Sokratu in Platonu dobi (spo)znanje v paideia ključno vlogo, pri Aristotelu pa je pomembnejša vaja. Vsako vrlino pridobimo tako da se v nečem udejstvujemo. Za razliko od 'dokse', ki se nanaša na spremenljive (akcidentalne) človeške zadeve, so Grki poimenovali bistveno znanje o stalni prisotnosti biti z dvema izrazoma kot 'logos' in 'episteme'.5 Znanje o vrlini vsebuje spoznanje kompleksne strukture vrline. Grki so poznali razliko med dvema vrstama znanja. S 'spoznanjem samega sebe' (gr. gnote se auton) so se usmerjali k spoznanju človekovega bistva. 

Znanje je za Grke rezultat spoznavanja tega, kar je splošno in nujno. Vse znanje je dokazljivo in izhaja iz počel. Tezo, da so tudi etične vrline razumske (dianoetične), potrdi Aristotel sam, ko piše, da je imel Sokrat delno prav, delno pa se je motil. Motil se je, ker niso vse vrline oblike pametnosti, prav pa je imel, ko je trdil, da brez pametnosti ni vrline (Aristotel, 1964; 1144b).

Za Sokrata je majevtična metoda izpraševanja učencev sredstvo vzgojnega delovanja, ki je v skladu z njegovo lastno vestjo (daimon). Majevtika problematizira že obstoječe znanje. Na osnovi predpostavke, po kateri 'vem, da nič ne vem', permanentno kritično preizkuša vrednost obstoječega znanja. Po sokratskem metodološkem modelu ne more biti sestavina paideia znanje o mnogoterem, ampak znanje o enem v smislu učene nevednosti (lat. docta ignoratia). V bistvu je že tu zasnovano permanentno izobraževanje, ki se pa ne more uveljaviti v zaključenem modelu sveta, ki ga konstituira stalno prisotno bistvo s stalnimi ideja mi. Aristotel je znanje o enem (gr. episteme) utemeljil z metafizičnimi principi in pravili logičnega sklepanja. Dal je tudi večji poudarek praktičnim vajam telesa in duha. Določena dejavnost je najbolje opravljena, če je opravljena zaradi nje same brez zunanjega namena.
 
Zato Aristotel (1970) zavrača umetniško izobraževanje, ki si postavlja kot cilj tekmovanje. »Človek s takšno izobrazbo se ne ukvarja z glasbo zaradi svoje moralne izpopolnitve, temveč zaradi užitka neizobraženih poslušalcev. Zato menimo, da to ni poklic svobodnih ljudi, ampak prej mezdnih delavcev.« Aristotel dejavnostim za zaslužek ne pripisuje moralnih vrednot, pravih sredstev in cilja oblikovanja, ker ne osvobajajo duha.

Tudi vprašanje učljivosti človeka je vezano na človekovo sposobnost samospreminjanja in s tem na odnos med prirojenim in pridobljenim. Če se človek vsega lahko nauči, pomeni da mu ni nič prirojeno glede na tezo, da obujanje spomina za Platona še ni učenje. Odgovor na vprašanje, ali se vrline da naučiti, je odvisen od vprašanja,ali spada znanje v vrlino. Če so pravičnost, razumnost, vera in hrabrost znanje, ki spada v vrlino, se vrlina da naučiti. V dialogu Protagora pušča Platon obe možnosti odprti, v Menonu pa meni, da vrlina kot vrojeno znanje, ki se ga spominjamo, ni priučljiva. Za Hegla (Hegel, 1975; 174) to pomeni, da je duša že po sebi to, kar postaja za sebe s samorefleksijo oz. s procesom ponotranjenja. To pomeni, da se nasebnost odpravi t. j. po eni strani negira, preneha z zasebnostjo duše, po drugi strani se pa šele vzpostavi na višji ravni. Ni protislovno samo Heglovo stališče, ampak tudi že Platonovo, ker je možno, da posameznik dela slabo ali zlo tudi tedaj, če ve, kaj je dobro zaradi šibkosti volje. Zaradi svoje ambivalentnosti dela človek to, kar ve, da je slabo oz. dela tudi proti svojemu prepričanju. 

Vrlino opredeljuje Aristotel kot umetnost, srednjo mero pa kot smoter ali zadržanje. Ta omogoča pravilno odločitev ali »sposobnost, ki naredi človeka dobrega in mu omogoča, da nalogo v redu opravi« (Aristotel, 1964; 1106a). Pri vrlinah ima znanje le neznaten pomen ali pa je sploh brez pomena (Aristotel, 1964; 1105b). Za Aristotela je prenosljivo predmetno,znanstveno teoretično znanje, ki si ga vsak sam lahko pridobi, ne pa moralno znanje ali življenjske izkušnje. Aristotel pristaja na analogijo med predmetno in osebno dejavnostjo. Vrlina ni samo v tem, da se človek ne ukvarja s stvarmi, ki niso obvladljive, ampak je predvsem v tem, da obvlada to, kar je sposoben obvladati. Vrlina ni niti dana po naravi, niti ni proti-naravna, ampak predpostavlja  to, čemur bi danes rekli razvijanje dispozicij z dejavnostjo. Aristotel razlikuje med razumskimi (modrost, bistrost, pametnost) in nravstvenimi vrlinami (plemenitost in umerjenost). Glavna težava pri etičnih vrlinah je v najdenju pravega odnosa do ugodja in neugodja in v vztrajanju pri določeni dejavnosti. Hkrati s prenehanjem dejavnosti izgubimo tudi odlikovano lastnost, ki smo si jo pridobili.

Aristotelov pojem srednje mere je poleg bojnih veščin, religiozne askeze, sofistike, majevtike, erotetike in anamneze zadnji starogrški poskus praktičnega obvladovanja vrline. Predpostavka za določanje srednje mere je v tem, da obstajajo tri osnova stanja. dvoje napačnih in eno pravilno, ki je v sredini (Aristotel, 1964; 1108b). Svobodna volja nam omogoča, da izberemo pravilno rešitev. Sredstva za doseganje moralnega smotra ni v izvajanju tehničnih pravil, ampak v izvajanju razumnih odločitev na osnovi življenjskih izkušenj.

Cilj svobodnega človeka je »srečnost kot razumsko udejstvovanje, ki je v skladu s popolno vrlino in traja vse življenje« (Aristotel, 2002). Takšno življenje pa je polno napornega prizadevanja in ne obstoji v zabavi (Aristotel, 2002). Tudi učenje je napor kot delo, vendar ni vseeno, kateremu smotru sta podrejena. Svobodni sme izbrati le smoter po sebi. Enostranskost te teorije je v tem, da ne velja za sužnje. Smer napora je odvisna od tega, ali človek uporablja svoje 'višje' ali 'nižje sile'. Sužnji pripadajo sferi manualnega dela, ki je nujno za dobro življenje in nimajo prostega časa, imajo le pasivni razum. Njihova dejavnost,  ki proizvaja instrumentalne produkte, je tudi sama instrumentalna. Svobodni izpolnjujejo dobro življenje, tako da potrjujejo božansko popolnost v prostem času in lahko v polni meri realizirajo določenost človeka.

Pri merjenju moči posameznikov v javnih tekmovanjih se pokaže to, kar je bilo na videz samo po sebi dobro, kot koristno. Tudi tekmovanja ali vojne imajo svoja pravila.  želja po triumfu nad nasprotnikom (gr. eris) in  potrditvi premoči nad drugim se mora podrediti duhu skupnosti (gr. philia) (Vernant, 1990. 63). Grki so preganjali nezmernost (hybris) v vojni, mirnodobnem kopičenju bogastva, pri razkazovanju plemiške mladine itd. Med prvimi so spoznali, da ni možen prosti čas brez določene lastnine. Zmernost (gr. sophrosyne) je vrlina, ker vsebuje skupinski občutek 'common sense'. Ta pa pomeni asketski način življenja z zadržanostjo in vzdržljivostjo. Asketizem je imel v Grčiji lahko militaristično, religiozno ali strogo razumsko osnovo. 

Vernant piše o visokorodni aristokratski vrlini kot naravni kvaliteti, ki se je izkazala kot hrabrost v boju proti razkošnemu načinu življenja. V religioznih skupinah je vrlina plod dolgotrajne in naporne askeze ter trde in stroge discipline. To je mogoče doseči prek budnega nadzora samega sebe (gr. epimeleia), ki naj pomaga uiti skušnjavam ugodja (gr. hedone) miku mehkužnosti in čutnosti in raje izbrati življenje, ki bi bilo v celoti posvečeno napornemu trudu (ponos) (Vernant, 1990; 80-81). Staroveški človek je imel pred seboj ideal trdega, težkega življenja, novoveški ideal pa sloni na predstavi lažjega, komfortnega življenja. Dilema zmernosti ali nezmernosti je živa tudi danes na ravni zgodovinske alternative, zamenjave paradigme itd. Čedalje bolj se kopičijo dokazi o neprimernosti nezmernosti, ki nas je privedla v globalno družbeno krizo. Vernant ugotavlja rigoristične težnje v celotnem življenju starogrške družbe zlasti pa v obsojanju bogatenja zaradi njega samega. V »srčiki bogastva se razodeva izprijena narava, nenasitna brezmejna potreba, zlonosna volja« (gr. pleonaksia). Moralno uravnotežena stran življenja ne bi funkcionirala brez političnega do polnila, ki je v uravnoteženi distribuciji oblasti (gr. eunomia). V prekomernosti pa prevladuje eristični, destruktivni duh pred skupnim prijateljskim interesom, ki določa neprekoračljivo mejo človeškega sožitja. 

Nezmernost ni v umu, ampak v ne-umu, oholosti, izkoriščanju – 'disnomia'. Le zmernost vodi do harmonije. Tehnike discipline duha tvorijo paideia, ki ni veljavna zgolj za posameznike, ampak je potrebna tudi disciplinirani družbi. V teh disciplinah se uveljavlja zdravje in ravnotežje. Dušo  napravlja vzdržno s tem,  da zadržuje v podrejenosti tisti njen del, ki mora biti ubogljiv. Duša s tem pridobi družbeno vrlino in politično funkcijo (Vernant, 1990; 86). Sestavina paideia je askeza (askesis) kot življenje v skladu z naravo in minimalnim zadovoljevanjem potreb. Prvotno je pomenila askeza življenje atletov, njihovo urjenje in vzdržnost pred tekmovanji. šele kasneje dobi splošni etični pomen. 

Moralno uravnotežena stran življenja ne bi funkcionirala brez političnega dopolnila, ki je v uravnoteženi distribuciji oblasti - 'eunomia'. Izurjeni, spretni in modri imajo prednost pred neizurjenimi (brez vaje), nespretnimi (brez tehnik) in nespametnimi (nerazsodnimi). Tako ima pri Aristotelu dober kitarist prednost pred slabim tudi kot dober človek, če le igra s pravim tj. vzgojnim namenom. V tem ni razlike med naravo dejavnosti in naravo človeka. Zato je obvladovanje mišljeno že imanentno (psihološko) kot samoobvladovanje. S stališčem, po katerem vsaka sposobnost in vsaka veščina zahteva predhodno vzgojo kot vsako ravnanje predhodne navade (Aristotel, 1970; 1337a). Aristotel anticipira koncept delov ne vzgoje tako za manualno kot za intelektualno-svobodno delo glede na to, katere (nižje ali višje) sposobnosti kdo trenira. Načelo ustreznosti sredstev za določene cilje upošteva v tem, da ne moremo doseči dobrega po sebi brez treninga višjih sposobnosti aktivnega dela duše v prostem času. 

Stari Grki so lahko razvijali vrline/kreposti samo v danih pogojih družbenega življenja-kraljestva nujnosti onkraj suženjskega, manualnega dela kot najbolj grobe oblike te nujnosti z aristokratsko umsko dejavnostjo. V pogojih takšne delitve dela je možno ohraniti kvaliteto življenja le tedaj, če je utemeljena elitno. Grki niso vedeli, da so razvite oblike manualnega dela omejevale realizacijo vrline. Poskus dominacije sužnjelastnikov nad sužnji ne more biti absoluten. Naravno utemeljena neenakost med človekom kot 'političnim bitjem' in 'govorečim orodjem' vendarle pred postavlja določeno kooperacijo med obema, brez katere sužnjelastniška družba ne bi mogla funkcionirati. Zato je Aristotelovo stališče, po katerem je cilj umetnosti in vzgoje v tem, da izpolnjuje pomanjkljivosti narave (Aristotel, 1970; 1337a) potrebno razumeti v dopustnih mejah celostnega modela tedanje družbe.

Vrline razuma se ne morejo realizirati povsem brez prisile. že Demokrit piše o krotenju nižjih strasti, poželenj in čutnosti in o vzpostavitvi popolne oblasti razuma, pravice, mere. Aristotel ima sicer več razumevanja za uveljavljanje strasti, vendar le do določene meje. Zato poudarja, da dober državljan ni isto kot dober človek. Posebne vrline državljana še niso nujno vrline dobrega človeka. Končen in popoln smoter je tisti, ki ga izberemo le zaradi njega samega (Aristotel, 1964; 1097a). To pomeni, da izberemo srečo, čast, razumnost, ugodje ali kako sposobnost tudi tedaj, če ne prinese nobene koristi. 

2.2. Etimologija, razvoj in pomen pojma vzgoje

V slovenskih besedah 'vzgoja' in 'vzgojitelj' je impliciran pomen 'goj' (indoevropsko 'guoj'), gojiti', kultivirati, vzgajati, pogojiti, okrepčati, ki je povezan z ohranjanjem življenja. V staroslovanskem jeziku pomeni 'gayah' 'domačija' in v avesti jeziku je 'gayo' 'življenje' (Bezlaj, 1977; 156/157).
      
V starogrškem jeziku pomeni 'trepho', ki izhaja verjetno iz indoevropskega korena 'dherg'h' 
'pritrditi, držati'. 'Trepho' pomeni. a) zgostim, strdim; b) hranim, redim, preživljam, gojim, negujem, vzdržujem, vzgajam; c) krmim, pitam, redim; d) gojim. Tranzitivno pomeni 'trepho' »hranim se, vzgajam se, zgostim se, trdno se oprijemljem česa« (Dokler, 1915; 766, Senc, 1988; 936). V starem veku prehranjevaje pomeni rast, rejenje in gojenje otroka. Človek vzgoje samega sebe ni ločeval od drugih dnevnih opravil-gojenja rastlin in reje živali. Izhajal je iz predstave organske povezanosti samega sebe s celotnim svetom. Znotraj izkušnje trdega, vztrajne ga dela se postopno oblikuje predstava vzgoje kot oblikovanja značaja. Iz etimologije besede vzgoja sklepamo, da je bila vzgoja prej družinska dejavnost kot pa šolska. Vzgoja omogoča te lesno in duševno, individualno in družbeno blagostanje.

Človek je bil prej pozoren na svojo telesno rast, ki jo omogoča zadovoljevanje elementarnih potreb, kot pa na duhovno rast. Po  Benvenistu in Chantrainu izraz 'trephein' nima heterogenih pome nov, ampak vsakokrat pomeni pustiti, da raste in se razvija to,  kar je podvrženo rasti in razvoju. Smisel glagola 'trephein' je v spodbujanju rasti z ustrezno nego. 'Trephein paideia' pomeni hraniti otroka' (Benvenist, 1975; 221; Chantraine, 1975; 489). Ker se  'trephein' nanaša na vse, kar raste in se razvija, lahko v določenem kontekstu pomeni tudi strjevanje ali sesirjenje mleka. To še ne pomeni, da lahko razširjamo pojem vzgoje na vsa živa bitja ali celo na neživa bitja, ki nastajajo.

Autor (1987) navaja, da sta za Homerja vzgoja in vzreja pomenila isto. Homer je poznal samo glagol 'trephein',ne pa tudi 'paideuein'. Semantična razlika med obema navedenima izrazoma je nastala šele v 5. stol. p. n. št. v stari Grčiji. Ajshil (525-456 p. n. št) še uporablja izraz 'paideuein' kot sinonim za 'trephein', pri Pindarju in Epiharmu pa že pomeni muzično in gimnastično  vzgojo in izobrazbo. Sofistom gre za oblikovanje človeka. V nadaljnjem razvoju grškega jezika in kulture se pomen izraza 'trepho' omeji na področje nižjih dejavnosti kot so hranjenje in nega, ki so jih  opravljali lahko tudi sužnji, medtem ko 'paideuein' označi vzgojno dejavnost kot prakso kultiviranja ljudi, oblikovanja in razvijanja človeka kot človeškega bitja (Autor, 1987; 47). 

Paidea ima naslednje pomene. 1. vzgoja, odgoja, vzreja, pouk, izobraževanje,  kaznovanje, pokora, tj. vzgoja po nadlogah in stiskah. 'Sterra paideia' pomeni 'trda šola trpljenja', 2. izobrazba, znanost, veda (Dokler, 1915; 568/569). Za izraz paideuo' najdemo naslednje pomene. 1a) odgajam, vzgajam, poučujem, učim koga v čem oz. za kaj. 'Paideuomai ta prosekonta' - (po)uči   me kdo o dolžnostih, 1b) svarim, pokorim, kaznujem, c) navadim koga česa. Posredno pomeni a) dam (po)učiti ali vzgajati (Dokler, 1915; 569, Senc, 1988; 690). 

V starogrškem jeziku je izraz 'paideia' tesno povezan z  izrazom 'pais' kot otroštvo in mladost in se uporablja za dečke in deklice, vendar pogosteje za dečke. Lahko označuje 'sina, hčer, prisvojenca' (Chantraine, 1974; 848). V času Herodota je ta beseda pomenila 'otroka in sužnja'. V 5. stol. p. n. št. se je za sužnja uveljavil izraz 'doulus', ki ne označuje enotnega razreda sužnjev, ampak le heterogene skupine, ki imajo služnostno vlogo (Vidal – Naquet, 1987; 220). Splošnejši izraz za sužnja je bil banaus. Po navedbi Chantraina 'paidion' lahko pomeni mladeniča, otroka ali mladega sužnja oz. mlado sužnjo (Chantraine, 1974; 848). 'Pais' lahko pomeni 'igrati se' (kot otrok ali oblikovati, dvigniti, vzgajati (otroka) (Chantraine, 1974; 49).

Obstaja zveza med otrokom in revežem (grško pauros, lat. pauper), ki malo dobi oz. zasluži (Chantraine, 1974; 850). Bezlaj (1982; 262) navaja,da beseda otrok v indoevropskem jeziku verjetno označuje tistega, ki nima pravice govoriti. Otrok je bil očitno v slabšem položaju  kot odrasli, ki so ga vzgajali po svojem vzoru in so imeli nad njim premoč. Otrok je bil v zgodovini vedno v ambivalentni poziciji. Obravnavali so ga kot dobrega in slabega, angela in hudiča. Tako je bil otrok vedno ljubljen in osovražen, nagrajen in kaznovan. Zgodovina otroštva ni harmonična simbioza, ampak je travmatična slika zastraševanja (deMause, 1980). Zato ni nenavadno, da se nemški izraz die Zucht (vzgoja, red, disciplina) povezuje z 'die Zuechtigung' (telesna kazen). Danes se za vzgojitelja ne uporablja več izraz 'der Zuchtmeister', ki pomeni strahovalec in upravnik kaznilnice. 

Vzgojo lahko definiramo tudi s stališča dela kot 'ponos', ki ne pomeni samo 'muke', ampak tudi 'sad, plačilo napora' (Dokler, 1915; 641, Senc, 1988; 773). Analogno govorimo tudi o rezultatu ali plačilu vzgojnega napora v smislu napraviti iz koga kaj. Niti delovni niti vzgojni učinek nista možna brez napora. Ta napor se izraža v držanju koga na vajetih in tako držimo v rokah lahko tudi svojo usodo (metaforično izraženo). Drža ponašanja korelira z držanjem pravil ali z znanjem. Vzgoja s palico ali z lepo besedo predpostavlja dva načina drže. Besede vračev, magov, svečenikov in modrih mož so imele v starem veku takšno moč in vrednost kot dejanje. Delo sužnjev in svobodnjakov, ki niso imeli premoženja in socialne moči, je bilo prekletstvo oz. pokora za greh.

S semantičnega vidika izraža hrvaški izraz odgoj po Petančiću (1975) proces osamosvajanja, izsiljevanja ali izhajanja iz stanja nemoči in neodgovornosti, o čemer pričajo naslednje sestavljenke besede vzgoja v različnih jezikih. Odgoj, vos-pitanje, vychova, e-ducare, er-ziehen  itd. (Petančić, 1975; 51). Vprašanje, ali sta moč in vzgoja že etimološko povezana ali ne, je odprto. Medtem ko Bezlaj to zvezo zanika, jo Dokler dopušča, vendar ne kot nedvoumno.

V različnih jezikih pomeni vzgoja iz-vleči, pri-vleči na dan. Vprašanje pa je, ali gre za individualne sposobnosti ali kaj drugega. Fenomen vzgoje je možen v kontekstu določenih norm in vrednotnih orientacij, ki osmišljajo to, kar vsak posameznik privleče na dan in navzgor. Z vzgojo človek razvija svoje sposobnosti. Tudi ohranitev in utrditev sposobnosti lahko štejemo kot izboljšanje (Ellmein, 1975; 73). Že v starem veku je vzgoja udejstvovanje, kar danes razumemo kot usposabljanje in izpopolnjevanje človeka.
 
Da vzgoja pomeni vodenje aktivnosti in vodstveno aktivnost, kažeta grški izraz 'agein', ki mu ustreza latinski 'ducere'. Za pot navzgor in obrat k boljšemu je potrebno vodenje. Prav v tem je vsebovan specifično človeški način življenja, ki ni značilen niti za živali niti za bogove. Zato je vzgoja humana dejavnost, kar je razvidno že iz analize besede 'vzgoja'. Kot navaja Marrou (1957; 146), je Ciceron prevajal 'paideia' s 'humanitas'. S tem je prešla izkušnja starogrške vzgoje, ki jo tudi Jaeger (Jaeger, 1936) prikaže kot humano in kulturno dejavnost, v kasnejša obdobja. 

Poskus razmejevanja med specifično človeškim in naravo  rastlin ter živali je potekal že na terminološki ravni. Posebej izpostavljena sta pri tem položaj in vloga otroka. Tako obstajajo različne raz prave o pomenu besede 'educere'. Za nekatere pomeni 'ven privesti', za druge pa izgraditi. V pomenu  'izgraditi' prepoznamo usmeritev h gojenju rastlin, reji živali in k negi otrok.

Vzgojenost že tradicionalno pomeni skladno razvitost osebnosti. Čeprav se pojavi pojem 'educatus' (vzgojen) v smislu vsestranskega razvoja osebnosti v moralnem, intelektualnem in duhovnem smislu šele v 20. stol. (Granese, 1978; 37), so obstajale različne vrste vzgoje že v antiki. Vpraša nje je, ali je (edini) kriterij vzgoje vzgojitelj, ali pa (tudi) gojenec in je zato potrebno vzgojitelja samega vzgojiti. Ne gre le Za to, kaj vzgojitelj 'izvleče iz gojenca, ampak tudi za to, kaj kot kondukter ustvari skupaj z njim. Na to pa opozarja pojem con-ducere – skupaj  nesti, speljati, spraviti, zbrati, združiti. Podobno pomeni pri Heideggru gr. legein). 

Nemška vzgoja je izvirala iz reda in discipline (Ordnung und Disziplin). Izvor nemške besede 'erziehen' je v 'ziehen' in v stari  visoki nemščini pomeni 'irziohan' izvleči,  vzdigniti, kvišku potegniti, natakniti in (na)hraniti. 'Irziohan' se nanaša tako na  vzgojno dejavnost kot na rezultat oz. na vzgojo in (vz)rejo. Na ta način se lahko prepričamo, da se je pojem vzgoje podobno razvijal v več jezikih. Tako v starogrškem kot v nemškem jeziku naletimo na problem človekovega duhovnega razvoja. Red in disciplina sta glavni merili vzgojenosti. Poslušnost avtoriteti je še danes prisotna  v vzgoji v modificirani obliki kljub poudarjanju demokraciji. Pozitivni pomen poslušnosti je danes podcenjen, ker je bil stoletja zlorabljen. Otrok je moral podobno kot suženj, hlapec ali mezdni delavec izpolnjevati ukaze. V tem je njegovo discipliniranje v smislu prilagajanja in podrejanja danim pogojem. 

Discipliniranje pomeni podrejanje nižjih plasti duše višjim plastem. Dokler ni potrebno spreminjati tega hierarhičnega reda, tudi ni potrebna vzgoja vzgojitelja. Danes poznamo usposabljanje učitelja, vseživljenjsko učenje državljana, družinsko terapijo, pripravo bodočih zakoncev itd., česar nekdaj niso poznali.  

Prav zato, ker naše življenje ni že instinktivno določeno  tako kot je živalsko, rabimo samodoločanje z delom in vzgojo,  ki imata disciplinirajočo moč. Disciplina je red, ki se vzdržuje s podrejanjem, poslušnostjo in zastraševanjem. Ta red je potreben za normalno življenje in delo posameznika. Cilj discipline ni svoboda kot taka, ampak realizacija družbenih norm. Če bi disciplina prerasla pri vseh v samodisciplino, ne bi bilo potrebno vzdrževati državnega aparata.
   
Vzgoja nastaja po določenem vzorcu, formi, ideji, podobi, modelu. Vse to nosi v sebi idejo lastnega bistva, s katerim naj bi se človek identificiral. Vzgoja je v bistvu oblikovanje(4) (nem. Bildung, hrv. obrazovanje, fr. instruction, education, angl. education, formation) celotne osebnosti v vseh njenih močeh. V tem se izraža celotna kultura, kakor so pokazali Hegel, Humboldt itd. Specifično človeško oblikovanje je za Aristotela 'entelecheia'. Nasprotno pa vodi  'odsotnost slike' (Die Bildlosigkeit) v brezperspektivnost in skepticizem; onemogoča vzgojo, ker ni ničesar, po čemer bi se človek lahko zgledoval in oblikoval.

3. Sklep

Razlog za ta zapis smo našli pri H. Arendt. Ker je današnja vzgoja v krizi, odkrivamo Evropejci antiko  na  novo. Kakor vzgojo interpretiramo, takšna za nas tudi je. Jasno je, da je bila vzgoja kot paideia v Stari Grčiji drugačna kot je danes. Posameznik s svojimi mestnimi vrednotami ni izstopal v tolikšni meri kot meščanski posameznik, ker je pripadal skupnosti. Odisej se vrne domov, medtem ko Robinzon ostane na samotnem otoku. To pomeni, da meščanski posameznik lahko več pridobi ali izgubi kot svobodni meščan polisa. Njegov položaj ni več dan in podedovan.   

V tem zapisu smo skušali odgovoriti tudi na vprašanje, v čem je pomen antičnega mišljenja paideia za naš čas. Holistično grško mišljenje je pogoj današnjega celovitega mišljenja in obenem implicitna kritika funkcionalizma, pragmatizma, instrumentalizma itd. Človek je najprej poimenoval različne dejavnosti z delom,  da  se je  identificiral  z  njimi.  Videl je v njih  angažiranje lastne energije kot ciljno  usmerjenega  napora. Gre za odpiraje strukturnih relacij.  Delo se osvobaja s politiko malih  korakov, vsaka del na osvoboditev  prinaša  s  seboj  nevarnost   novih zasužnjenje. 
 
Današnja naravoslovna znanost  ponovno prihaja  do antičnega spoznanja, da je vse med seboj povezano: živo in duhovno v vsakem posamezniku,  različni  načini  življenja  v  ekološkem  sistemu, prostor in čas,materija in energija, subjekt in objekt. Vendar Grk takšne odgovornosti do sveta kot jo imamo mi ni poznal. Človek je odgovoren za vse kar je ustvaril. In pripada (ne)bistveno samemu sebi.  

Zaradi delitve dela na umsko in manualno in s tem pogojeno dvojnostjo v kulturi se odpre dilema, ali oblikovanje obsega samo obvladovanje klasično humanistične ali tudi tehnične kulture. Sinteza splošne in strokovne izobrazbe je možna, je pa težko dosegljiva. Morda je še težje vzgajati posameznika za vsa področja njegovega bivanja, ker se lahko realizira le v vseh odnosih, ki jih ima na voljo. Še nedavno je veljalo delo kot sredstvo oblikovanja duha, telesa, značaja, roke izhaja iz dela. Že za neohumaniste je bilo poklicno delo nekaj, kar določa človekovo osebnost od znotraj. Za marksiste je bilo ustvarjalno delo univerzalna vrednota in je zato tudi sredstvo za vsestranski razvoj osebnosti. 

Že Stari Grki so iskali ravnotežje med dovoljenim in prepovedanim, vendar pa so se srednje mere med njima bolj zavedali v politiki in etiki, kot pa v vzgoji. Namen vzgoje je usmerjanje gojenca k dobremu, čeprav to še ni krščanska dobrota6, ki bi izhajala iz ljubezni.  Zavedali so se pomena v skupnosti kot tisti javnosti, v kateri je vsak meščan sposoben spregovoriti in biti slišan, videti druge in biti viden, poskušati dobro hrano na simpozijih in dosegati zmage na tekmovanjih. Če mu kak tiran vse to vzame, ga oropa človečnosti paideia. Tudi totalitarizem je zamenjal vzgojo za človečnost z vzgojo znotraj instrumentalnosti strojev. Starim Grkom se vzgoja ni zdela avtokratska in represivna kot se zdi nam, ki si vprašanje odnosa  med nasiljem in mirom zastavljamo ostreje kot oni.   

Za Starega Grka je življenje tragično. Paideia je stroga in neprizanesljivo kaznovalna za napake gojenca. Starogrška vzgoja kot paideia je večstranska, ker zadeva človeka v njegovi večplastnosti strasti, volje in razuma. Gre jim za svobodne znanosti in prostočasne dejavnosti. Obenem pa se je vzgoja znotraj starogrške družbe tudi spreminjala. Izraze humanost, kultura, osebnost so poznali Rimljani. Model vzgoje je smo presojali družbeno identitetno, vendar pa smo odkrili v njej tudi nekaj občečloveškega, kar je zanimivo za naš čas. Tako se npr. posameznik trudi za razumno dejavnost, vendar pa je nenehno ogrožen s strani lastne in tuje norosti. Razlika pa je v tem, da je bil smisel (vzgoje) svetu imanenten, danes mu je pa transcendenten in ga mora vsakdo iskati in najti sam. Pri njih je mišljenje neločljivo povezano s sistemom zaznavanja (noein – zaznavati, spoznavati in  aisthanesthai – slišati, občutiti, zreti), ki ga v nlp imenujemo VAKOG. Danes pa sta procesa zaznavanja in mišljenja relativno neodvisna.           

Po motivu grške paideia razlikuje Pediček (1985; 247) različne ravni vzgoje kot  
a) paideia  v najširšem družbenem in človeškem smislu, 
b) pedagoške področne kategorije (telesna, intelektualna itd), 
c) socializacijske področne kategorije (družinska, šolska, domska)  
č) etične kategorije, v najožjem pomenu kot moralno vzgojo.

Vzgoja je agoška t. j. vodstvena dejavnost v smislu udejanjanja človekove težnje k višku, višjim duhovnim, spoznavno-teoretskim, etičnim vrednotam. Seveda pa svobodni Grki niso mislili na izboljševanje dela, ampak na užitke v prostem času. Starogrška vzgoja je bila usmerjena v življenje, vendar pa tako, da so filozofi skušali uvideti tisto eno (povezujoče) bistvo, ki je vsem drugim manjkalo. Zato zgolj sofistična retorična vzgoja, ki je prirejena uporabi retoričnih spretnosti za pridobitev trenutne koristi, ne zadostuje pojmu dobrega učitelja, kakršnega je orisal Platon.
  
Opombe

1 – Obstajajo različna razumevanja tradicije. Tradicija, ki je kontinuiteta, je danes pogoj trajnostnega razvoja. Arendtova (2006) piše, da je danes vzgoja v krizi prav zato, ker smo pozabili na pomen prvotne avtoritete (lat. auctoritas) in smo začeli graditi napredek na osnovi preloma s tradicijo, ki ni istovetna s preteklostjo.

2 – Izraz logos je že starogrški in pomeni besedo, misel, zakon, govor, ki napravi to, o čemer govorimo za očitno, račun, (raz)um itn. (Senc, 1910; 569-571). Pomeni lahko razvojne zakonitosti. Logos je osnova dialoga in dialektike (Bošnjak, 1961), za Helda pa je tudi račun, ki ga povezuje s številom in časom (Held, 1999; 46). Alogos potemtakem pomeni nesmisel in absurd. Teleologija  (telos+logos) je sklop znanj o (končnem) smotru, cilju. Sintagmo  pedagoška teleologija in telos vzgoje rabi Pediček (1985). Danes se v naši, nemški in anglosaksonski strokovni literaturi izraza teleologija in vzgojni smoter ne rabita več. Namesto tega se uporabljata izraza vzgojni cilj in vzgojne naloge. Kot pri procesiranju informacij je treba tudi v edukaciji upoštevati učinkovitost  glede na njeno etično dobro ali zlo, glede na kakovost oz. odličnost. 
    
3 – Starogrški izraz kosmos pomeni razpored, ureditev, red, oprema, a) državni red, b) vojaški red, c) ženski nakit, č) orožje junaka (Senc, 1988; 532). Grška beseda kosmios pomeni dober, moralni red, kosmetos pa lepi red (Senc, 1988; 531). Osnova obeh besed je grški glagol kosmein – urediti in okrasiti (glej Tavzes, et al. 2002; 620). Kozmos pomeni enotnost v različnosti, ki vzpostavlja grško umetnost in um (Komel, 2004).   

Z zakonom se vzpostavlja red, kakor kaže etimologija zakona v  egipčanskem  jeziku je maat, v  akadščini  kittum,  v grščini dike, nomos, v sanskrtu dharma, v kitajščini li. Vse  to pomeni red. V nemščini je izraz za red Ordnung, v francoščini ordre, v angleščini order, v latinščini ordo in v stari grščini taxis, ki je vloga, mesto, naročilo, dostojanstvo in ukaz (Senc, 1988; 912).  

4 – Obstaja  povezava med spoznanjem (episteme), delovanjem (Handlung), držo (hexis) in vzgojo kot oblikovanjem (paideia). Sta dva cilja: možni in ustrezni. Vsak mora predvsem stremeti  k možnemu in potem k ustreznemu. Tudi to se usmerja po starosti.  Kritiki so očitali Sokratu, da je mehkejše poti poučevanja izključil. Harmonija deluje oblikujoče in disciplinirajoče. 

5  – Ideal Starih Grkov je enotnost spoznavanja resnice, delovanje v smeri dobrega in uživanje v lepih umetnostih kot so glasba, slikarstvo, kiparstvo, literatura). Nekateri kot Steiner skušajo ohranjati ta ideal še danes. Drugi  pa podobno kot Baudelaire sledijo umetnosti grdega (kakofonija).

6 – Rimljani so uporabljali latinski izraz  beneficium – dobro  delo, dobrota, usluga, zasluga, milost. To je temelj karitativne dejavnosti RKC. V Starogrški šoli (gr. schole) niso poznali preobrazbe kazni v dejavnosti za dobrodelne namene kot jih ima danes npr. Škofijska klasična gimnazija v Št. Vidu.
   
Literatura 

- Arendt, H. (2006). Kriza vzgoje. V: Arendt. Med preteklostjo in prihodnostjo. Šest vaj v političnem mišljenju. Ljubljana, Krtina, str. 179-200.
- Aristotel (1964). Nikomahova etika. Ljubljana, MK.
- Aristotel (1965): Ueber Erziehung. Heidelberg, Quelle & Meyer.
-	Autor, O. (1987). Paideia, humanistično pedagoško bistvo paideia in njegovo uresničevanje v vzgojnoizobraževalni praksi antičnih Grkov. Doktorska disertacija. Ljubljana, FF.
-	Benvenist, E. (1975). Problemi opšte lingvistike. Beograd, Nolit.
-	Bezlaj, F. (1977). Etimološki slovar slovenskega jetika. I. knjiga, A-J, Ljubljana, SAZU.
-	Bezlaj, F. (1982). Etimološki slovar slovenskega jetika. II. knjiga, K-O, Ljubljana, SAZU.
-	Chantraine, P. (1974). Dictionaire etymologique de la langue grecque. Histoire des mots. III/L-P, Paris, Edition Klincksieck.
-	Chantraine, P. (1977). Dictionaire etymologique de la langue grecque. Histoire des mots. IV/1, P-Y, Paris, Edition Klincksieck.
-	Dokler, A. (1915). Grško-slovenski slovar. Ljubljana, Knezoškofijski zavod sv. Stanislava v Št. Vidu.
- Fink,  E. (1984): Osnovni fenomeni ljudskog  postojanja. Beograd, Nolit. 
- Finley, I., M.(1987): Antična ekonomija. Ljubljana, ŠKUC, FF.            
-	Frisk, H. (1960). Griechische  etymologisches Woerterbuch, A-Ko, Bd. 1. Heidelberg, 
-	Carl Winter Universitaetsverlag.
- Heidegger, M. (1991). Platonov nauk o resnici. Ljubljana, Fenomenološko društvo.
- Jaeger, W. (1986). Paideia. I, II. Oxford, University Press.
- Kodelja, Z. (2006). O pravičnosti v izobraževanju. Ljubljana, Krtina.
- Marrou, H., I. (1981). Histoire de l' education dans l' Antiquite'. Pariz, Seuil.
- Peček, M. & Lesar, I. (2006). Pravičnost slovenske šole. Ljubljana, Sophia.
- Petančić, M. (1975). Pedagogija. Zagreb, Naprijed.
-	Platon (1976). Država. Beograd, Kultura.
-	Pediček, F. (1985). Usmerjanje v vzgoji in izobraževanju: pedagoškoteoretični vidik. Ljubljana, Univerzum.
- Scheler, M. Erkenntnis und Arbeit, Vittorio Klostermann, Frankfurt am Main 1977
- Schmiedt-Kowarzik, W. (1987). Uspravni    hod   nasuprot   barbarstvu  i apokalipsi,  Filozofska istraživanja 21. godine 7, Zagreb,  
-	Senc, S. (1988). Grčko-hrvatski rječnik za škole. Zagreb, Naprijed.
-	Speck, J. _Wehle, G. (1970). Handbch der philosophischen Grundbegriffe. Bd2, Muenchen, Koesel Verlag.
- Sokolović, P. (1984): Individuum i zajednica. Zagreb, Globus. 
- Vernant, J, P. (1982). Anthropologie de la Grece antiqiue. Paris, Flammarion. 
- Vernant, J, P. (1988). Travail & esclavage en Grece ancienne. Bruxelles.
- Vernant, J., P. (1986). Začetki grške misli. Ljubljana, DZS. 
- Vidal-Naquet, P. (1987). Črni lovec. Ljubljana, ŠKUC. 
- Zalokar-Divjak, Z. (1998). Vzgoja za smisel življenja. Ljubljana, Educy.