Dr. Bogomir Novak

Samovzgoja za uresničevanje osebnih vrednot

Kazalo                                                                                                                                     1-2

Uvod                                                                                                                                        2-4

I.  Učenje osrečevanja                                                                                                          4-23

1. Teoretska izhodišča sreče                                                                                                        4
2. Možnosti  za preseganje enostranskih dilem (ne)sreče                                                           8
2.1. Brucknerjeva kritika nenehne vzhičenosti                                                                           8
2.2. Sreča kot rezultat pozitivnega mišljenja in delovanja                                                        11  
3. Prakticiranje osrečevanja                                                                                                      12
3.1. Osrečevanje je napor za uresničevanje bivanjskih vrednot                                                15
4. Sklep                                                                                                                                      21
    Literatura                                                                                                                               22

II.  Iskanje prave ljubezni                                                                                                 23-43

1. Poskusi konvencionalne in individualne opredelitve ljubezni                                              23                                            
2. Psihologija ljubezni                                                                                                               25
2.1.Psihoanaliza in psihoterapija zakonskih parov                                                                   28
3. Pota k avtobiografski zgodbi                                                                                                 35
4. Jaz, midva in mi v ljubezni                                                                                                   37
    Literatura                                                                                                                               42

III. Šola prijaznosti kot odgovor na prijazno šolo                                                          43-54

1. Uvod                                                                                                                                      43
2. O moči prijaznosti                                                                                                                 45
3. Kontekst prijaznosti so druge vrednote                                                                                 46
4. Psihoterapevtska diagnoza krize vrednot                                                                              48
4.1. Vpogled v psihosintezo                                                                                                      50
5. Sklep                                                                                                                                     51
 Literatura                                                                                                                                  52

IV. Učenje  inspiracije in inspiracija za učenje                                                              54-73

1. Uvod                                                                                                                                      54
2. Kakšen je navdušen človek?                                                                                                 55
3.Kakšne so poti do inspiracije?                                                                                               57
4.Učenje iz biografskih in avtobiografskih zgodb                                                                    62
5. Verske izkušnje videnj                                                                                                          66
6. Zaključki                                                                                                                               69
   Literatura                                                                                                                                71

V. Vodenje osebnih aspiracij uspešnosti                                                                          73-89

1.	Idejna zasnova uspeha                                                                                                         73
1.1.Osmišljanje uspeha od znotraj                                                                                            74
2.	Osebne mape uspeha                                                                                                           76
3.	Zakonitosti, pogoji in vaje uspeha                                                                                      78
4.   Zaključki                                                                                                                             84
      Literatura                                                                                                                             88

VI. Skrb za osebno zdravje                                                                                             89-114

1. Ugotavljanje družbenih okvirov zdravja/bolezni                                                                  89
2. Različna razumevanja zdravja in bolezni                                                                              91
3. Vprašanje iskrenosti in zlaganosti                                                                                         94
4. O vzorcih in načinih zdravljenja bolezni                                                                              95
4.1. Hayine in Myssine diagnoze in prognoze                                                                          98
4.2. Drugi avtorji – drugi pristopi                                                                                           100
5. Socialna pogojenost zdravja                                                                                                110
6. Sklep                                                                                                                                    111
   Literatura                                                                                                                              112

Uvod 

Že starogrški pesnik Pindar pravi »postani to, kar si.« pri tem gre za sledenje notranjemu klicu. Že Ozvald opredeljuje samovzgojo v smislu teze, da je vsak svoj samooblikovalec, sam svoj mojster, ki doseže najvišjo stopnjo dovršenosti. Škoda je, da se že v primarni družini ali pa vsaj v šoli ne učimo človeških sposobnosti, kakršne so razumevanje sebe in drugih, kako živeti zdravo, kako upravljati s svojim življenjem, dosegati uspehe v življenju in v poklicu. Delno na ta vprašanja odgovarja ta knjiga.   

V I. poglavju Učenje osrečevanja analiziramo srečo kot cilj življenja. Opredelili smo jo več stransko, ker je odvisna od več dejavnikov: stanja duha, kakovost prepričanj in pričakovanj, sistema osebnih in družbenih vrednot, poslanstva, narave dela, ki ga opravljamo, zadovo ljevanja vseh potreb, veščin sproščanja od stresov in preseganja različnih vrst zasvojenosti. Pokažemo tudi vaje, ki naj bi jih obvladali, da bi lahko presegali tista negativna prepričanja in čustva, ki nas ovirajo, da bi živeli iz sebe. Veliko avtorjev vidi srečo v obvladovanju samega sebe in v zadovoljevanju vseh potreb. Srečo analiziramo glede na sklop vrednot kot so zdravje, smisel življenja, skladne osebnosti, veselja do dela in učenja. V zgodovini etične misli je sreča pogosto opredeljena kot vrhunsko stanje zavesti ali srečni dogodek. S fiziološkega stališča je sreča posledica endorfinov. Premalo se zavedamo sreče kot procesa ustvarjanja sreče – osrečevanje sebe in drugih. 

Srečna družina je najboljši otrokov socialni kapital za njegovo bodočo srečo. Možnosti tragičnih preobratov iz sreče v nesrečo ni danes nič manj potrebno priznati kot v antiki,  podobno kot tudi možnosti spreobrnjenja v letu Svetega pisma. Nasproti enostranskim dile mam se zavzemamo za celovit koncept človekove sreče po Freudu, Maslowu, Glasserju, Franklu, Brucknerju, Frommu. Razlikovali smo med imanentno in transcendentno, površinsko in globinsko srečo. Tem izhodiščem sledi poglavje o prakticiranju osrečevanja. Sreča je vsem dosegljiva vrednota in norma, vendar pa vsakemu na drugačen način v smislu njegovega stila življenja.  

II. poglavje Iskanje prave ljubezni je logično nadaljevanje prvega. Ljubezen kot (ne)srečo analiziramo interdisciplinarno Izpuščena je filozofska, teološka in literarna analiza ljubezni, ne pa psihološka, socialna, filmska in komunikacijska. Gre nam za refleksijo vsakdanjega izkustva. Kot vemo se da tudi na različne načine definirati npr. kot dar, sreča, harmonija, ujemanje, sožitje. Zastopamo stališče, da se jo je možno kot vsega drugega vse življenjsko učiti. Ljubezen je homonimni izraz od rabe do zlorabe, od odvisnosti do neodvisnosti (samo) kontrole. Da se jo učiti iz lastnih in tujih izkušenj, s samorefleksijo, v dialogu z drugim, s samodisciplino in prek nasvetov za osebno duhovno rast. S filozofskega vidika je kakovost ljubezni odvisna od tega, kako razumemo enotnost razlik in nasprotij, v življenju pa razliku jemo različne kulturne prakse ljubezni. 

Izhajamo iz stališča, da vsak doživlja več vrst ljubezni v življenju in da se jih tudi na več načinov uči. Pokušamo tudi razrešiti današnjo zmedo med erotomanijo in erotofobijo. Ko razvijamo ljubezen na več ravneh razvijamo tudi vitalno, čustveno, socialno, intelektualno in duhovno kompetenco zanjo v odnosu do sebe in drugih na vseh ravneh človeka kot bitja želenja, hotenja, komuniciranja in vrednotenja. Pokažemo, kako se pogojna in brezpogojna ljubezen prepletata v vzajemnem afektu in efektu. Posebej se osredotočamo na reševanje problemov zakonskih parov in na koncu podajamo samoevalvacijski vprašalnik za bralce. 
 
V III. poglavju Šola prijaznosti kot odgovor na prijazno šolo razlikujemo med šolo prijaznosti in prijazno šolo. Prijazna šola je prav takšen mit kot storilnostna. O prijazni šoli ne govorimo več, pomembno pa je, ali prevladuje v šoli človeško topla ali hladna klima. V tem prispevku rabimo izraz 'šola' v smislu učenja. Pretežno govorimo o vseživljenjskem učenju kot o  šoli prijaznosti, hvaležnosti in vseh drugih žlahtnih vrednotah. 

Gre nam za aksiološki diskurz o človeku kot bitju vrednot. Ne navajamo različne teorije vrednot, ampak predvsem njihove funkcije. Ferrucci opredeli 18 vrednot in pokaže, kako se jih lahko učimo. Prijaznost je zanj alfa in omega. Prijaznost izhaja iz pozitivne pozornosti, ki je povezana z iskrenostjo, odpuščanjem, zaupanjem, potrpežljivostjo, velikodušnostjo, hvalež nostjo itd. Seveda pa ne smemo pozabiti na dober stik s seboj in drugimi. Tematizirali smo tudi druge vrednote ljubezni, odločnosti, odgovornosti, ki jih sam ne opredeljuje. Skušamo jih uvrstiti v zaklad duhovnega kapitala, predpostavljajo pa veščine psihosinteze, ki smo jo na kratko prikazali. V ozadju tega prizadevanja za vrednote je psihoterapevtsko ugotavljanje, česa se pacient kot sodobni človek v primarni družini ni naučil in se sedaj uči na skupinskih in individualnih terapevtskih urah, da bi kot človek postal.  

V IV. poglavju Učenje  inspiracije in inspiracija za učenje dokazujemo, da je inspiracija izhodišče samomotivacije. Inspiracija – navdušenje ni samo sestavni del teorije ustvarjalnosti in še posebej umetnosti. Je tudi v funkciji umetnosti inspiracije. Pri razčlenjevanju strukture, namena in načina inspiracije se najbolj opiramo na razlago svetovno priznanega psihotera pevta Wayna Dyerja. Nekateri inštituti se učijo inspiracijo za določene namene vizualizacije, mišljenja, organizacije in učenja. 

Inspiracijo predstavljamo kot alternativo apatiji in melanholiji. Pokazali smo inspirativno prepletanje biografskih in avtobiografskih zgodb s posvetnimi in verskimi   izkušnjami. Danes je še kako aktualno vprašanje navduševanja, ker je treba gojiti odličnost na vseh področjih osebnega, poklicnega in družbenega življenja. Inspiracije se da situacijsko, empatično in sistematično učiti. Razlikujemo med ovirami (alibični argumenti, motivacija proti, rutina, apatija, zasvojenosti, izgorelost) in spodbudami za navduševanje (živeti sedaj in tukaj, odlična kooperacija in organizacija, dobra socialna podporna mreža, zaupanje vase in v druge, zdrav je, duhovne vrednote).     

V V. poglavju Vodenje osebnih aspiracij uspešnosti analiziramo pogoje, načela in cilje uspeha, ki so dostopni vsakemu posamezniku. Pri tem pudarjamo pomen pozitivnih prepri čanj. Kakšen je naš vodja in naša volja – motivacija za uspeh? Izhajamo iz dobre prakse nekaterih ameriških managerjev (Carnegy, Covey, Tracy, Scovell-Shinn), ki so svoj uspeh ozavestili, ga načrtovali in opisali v svojih življenjski zgopdbah, ki služijo kot priročniki za iskalce. Za nas ni pomemben le naključni uspeh in tudi ne samo zunanji kot je npr. prodaja. Za uspeh je pomembna naša implicitna filozofija, ki se izraža v samoevalvaciji – oceni naših prednosti in slabosti. Šele s celostno-sistemskega vidika je uspeh notranje povezan z našo osebno rastjo. Uspeh se ne kaže toliko v zunanjem bogastvu, kolikor se kaže v notranjem. Zato razlikujemo med brezpogojnim in pogojnim uspehom, trajnim in trenutnim. Pomembno je tudi, kako drugi vrednotijo naše uspehe in nas zanje nagrajujejo glede na spoštovanje  dosežkov.    

V VI. poglavju Skrb posameznika za zdrav način življenja pojasnjujemo, da ni vseeno, ali  goji posameznik do lastnega zdravja pozitiven ali negativen odnos. Čim bolj se umika država iz javnega zdravstva, tem bolj je vsak sam odgovoren za vzdrževanje zdravja tako preven tivno kot kurativno, ko je že v procesu zdravljenja. Skrb posameznika za lastno zdravje postaja tem intenzivnejša, čim starejši je. Danes o zdravi družbi ne govorimo več, o zdravem načinu življenja posameznika pa vedno bolj. Vseh bolezni se ni mogoče izogniti, nekaterim pa se ni treba izpostavljati. K skrbi za lastno zdravje sodi upoštevanje preizkušenih nasvetov kot so meditacija, prehrana, gibanje, naravno okolje. Vsak odrasli v reviji Zdravje in drugod najde ustanove, ki mu lahko pomagajo – psiholog, socialni delavec, radiestezist, maser, kiropraktik, akupunkturist, homeopat, bioenergetik, psihoterapevt, astrolog, skupina) in s kakšnimi pripo močki si lahko pomagamo glede na to, kaj komu pomenijo simboli, mandale, mudre, mantre.  

Ta knjiga je pisana tako, da se poglavja smiselno povezujejo, ker se reševanja problemov vse- življenjsko učimo od mladosti do starosti. Srečni človek namreč ljubi samega sebe in druge in je uspešen, ker dela to, kar ga navdušuje in veseli. Je zdrav, ker z 'afirmacijami', krepi biološ ko in spiritualno imunost. Zaradi veselja do življenja smo poudarili pomen navduševanja in prijaznosti. Zato postanimo pozorni na to, kako se navidez nemogoče dobro zdaj uresničuje.    

Za samoaktualizacijo si je v praksi treba vzeti čas. »Potrebne so ure za samoizražanje, za samorazumevanje in razumevanje drugih, za sodelovanje z drugimi, za pravilno razumevanje uspeha, za učenje, kako uspeti, kako pozitivno vplivati na druge, za radostno samodisciplino, za umetnost zbranosti, za razvijanje spomina, za reševanje splošnih problemov in za skrivnost, kako dosegati pravo srečo« (Walters 1990, 47). Doseganje vrednot je rezultat mentalne ekonomije, ki jo določajo vzorci. Poudarjamo predvsem pomen tistih osebnih vrednot, ki so subjektivno in relativno oz. relacijsko veljavne za razliko od tistih, ki so doslej veljale za družbeno-objektivne.

I. Učenje osrečevanja

1. Teoretska izhodišča sreče 

Pobuda za ta prispevek izhaja iz spoznanja, da je nasilja v naših šolah čedalje več, ne poučuje pa se nobenega sklopa znanj in veščin, ki bi omogočila otrokom in mladini, da bi se pri svojem druženju (gregarni motiv) počutili vsaj zadovoljni (well being), če že ne srečni. Sreča je rezultat evolucije dejavnosti. Lahko se zanjo trudimo ali pa pride sama. Sreča je celota brezmejne zemeljsko-nebeške stvarnosti v smislu nerazdruženo povezanih raznobarvnih prvin življenja.  Vedno ista sreča se iskri v vedno novih podobah oz. obrazih. Eliade razlikuje dve vrsti mitov: mite zemlje in mite nebes, ki jih interpretira Bratina (2008). Miti zemlje govore o zemeljski, domači, ženski, topli sreči.  Ko vstopaš po vseh labirinti v svoje izvore, si srečen. Ob Hoelderlinovi poeziji meni Heidegger, da si vesel, kadar udomačen v bližini izvira. Gre za bližino, nežnost, domačnost, ljubeznivost, zaupljivost, tolažbo, sprejemanje. Vendar sreča ne more biti danes več trajna posest (kot so mislili sholastiki). Miti  neba dajejo očetovsko srečo.  
V eksodusu spoznaš srečo bolečine, pokončne hoje, trpkega slovesa in hrepenenja, moškega napora. Srečen si, ker potuješ dalje in presegaš meje. V sintezi obeh pa srečo vdihavamo in izdihavamo, soutripamo v kozmičnem ritmu, med toplo zemljo in visokim nebom. 
   
Vsak ima željo verjeti, da bodo njegova dejanja rodila sadove. Če nam ta začasno ne dajo te ga, kar želimo, se ustavimo in potrpežljivo počakajmo, da se odpremo Bogu in vesolju. Pro metne nesreče so dokaz, da nepotrpežljivost ne pomeni zdravja. Za Ryana (2006) ima potrpež ljivost naslednje dobre posledice: odvrača nas od jeze, omogoča boljše odločitve, uči nas moči sprejemanja, sočutnosti, uglašenosti, duhovne rasti, odličnosti. Povezuje nas z upanjem in pomaga oblikovati boljše partnerske odnose. Pomeni še moč vztrajnosti, miru, dostojanstva, modrosti in celo navdiha. Potrpežljivost je wu wei – nedejavna dejavnost. Trpimo za bo lezensko naglico. Čim hitreje se odvija dogajanje, tem bolj smo nepotrpežljivi.  Zato je potr pežljivost potrebna kot uvod v doseganje vseh drugih vrednot in vrednosti. 

Ne znamo živeti tako, da ne bi nikogar prizadeli. Zato utilitaristična etika govori o sreči največjega števila ljudi. Vendar je to število prej ko ne najmanjše. Neusklajena pričakovanja so nevarna. Ne vemo, kdaj se neporavnani računi obrnejo komu v škodo. Malo ljudi zna razširiti polje svojega okolja iz ozkega egocentrizma in sprejemati vse od kraja. Vendar je sreča osnovno hrepenenje (Sehnsucht, longing) človeka, nesreča pa je osnovno dejstvo, ki se ga učimo presegati. Pomembno je sanjati svojo srečo in ljubezen, kako nekoga osrečujemo in tisti osrečuje nas. Pomemben je tudi sprejem svojega potenciala  (Rinpoče & Swanson, 2008). Če vse, kar mislimo, rečemo in storimo, se nam povrne kot lastna izkušnja. Če nekoga osrečimo, bomo osrečeni podeseterjeno. Podobno velja tudi za druge vrednote, ki jih obravnavamo v tej knjigi. Sreča deluje na osnovi zakona obilja, ker se usklajujemo z visokimi vibracijami, ki nam ustrezajo. Zamere nas organsko onesrečujejo. 

Sreča je kratkoročna, trenutna ali trajna, ker je vpisana v nevrone. Sam nagon po preživetju nas prej onesrečuje kot osrečuje. Pomaga pozornost do drugih, ki se razvija hkrati z vzajem nem sočutjem. Srečo se da doseči z limbično resonanco ali limbično revizijo (Rinpoče & Swanson, 2008). Resonanca je pogoj t. i. dobrega stika, ker pomeni sočutje z drugim, ujemanje v interesih. Re vizija pa pomeni sposobnost spreminjanja nevronskega vezja. Meditacija vodi do delovanja celostnih možganov kot sim foničnega orkestra. Rinpoče in Swanson menita, da ponavljanje spremeni zgradbo možganov. Spremembe se ne zgodijo takoj, ampak sčasoma v pogojenosti našega telesa. Sreča je socialno pogojena, kar izpričuje zlato pravilo v vseh svetovnih religijah.

Avtobiografska sreča je, če iz vseh neskončnih možnosti uresničimo svojo lastno možnost. Ljudje, ki niso skladni s samim seboj, se ne razkrijejo dovolj. Ni mogoče biti pozoren na vse. Psihiater Sullivan ocenjuje prilagoditve, ki so posledica napačnega gledanja “varnostni poseg”. To namerno slepoto imenuje “selektivna nepozornost”. Subjekt skuša ostati varen znotraj sebe in je zato predvidljiv. To bistveno zmanjša sposobnost posameznika, da bi z novimi izkušnjami kaj pridobil. Žal preveč takšne usmeritve vodi v togost. Razumevanje in pomen zgodenega ali zgolj rečenega sta na koncu. Če ohranjamo prepričanje, da bi se moralo pričakovano zgoditi takoj in nismo pripravljeni spremeniti svojega prvotnega namena, smo nesrečni. Osmišljnje in osrečevanje je integrativno.   

Seveda karizma ni enkrat za vselej dana. Vseživljenjsko se učimo spoznavati svoje telesne, čustvene, umske in duhovne meje. Po eni strani nas telo, po drugi strani pa možnost izgore vanja pri delu opozarja, kdaj smo šli predaleč. Poznamo različne definicije in vrste meja. Jasno pa je, da so meje spremenljive in odvisne od situacije. Meje razmejujejo in povezujejo v našem primeru srečo in nesrečo.  Naši napori za celovito samoaktualizacijo se lahko vsak trenutek prekinejo zaradi nepredvidenih dogodkov, distresa. Umske meje omogočajo razloče vanje med mojimi in tujimi željami in transformacijo enih v druge. Nadzor od zunaj to preprečuje. Kadar so meje podrte, govorimo o afektu, poškodovani vzajemnosti ali poškodbi organizma. Duhovne meje so poškodovane z religiozno krivdo, socialne pa s krivdo v social nih odnosih. Že pozni Maslow je spoznal, da je samoaktualizacija omejena s socialnimi odnosi, v katerih se posameznik nahaja. Samorealizacija posameznika je poseben primer volje do smisla. Blagor tistim, ki se znajo sprostiti. Sreča jih sama poišče.

Videti je, da je asertivnost v smislu postavljanja, obrambe in premikanja meja pogoj samoak tualizacije. Asertivno komunikacijo rabimo za  preprečevanje  konfliktov in agresivnega vede nja. Asertivnosti se ne doseže le tako, da otroke spoštujemo, sprejemamo takšne, kot so in jim zaupamo, ampak tudi tako, da stojimo za svojimi stališči. Asertivnost je pogoj tudi za model zmagam – zmagaš (win – win), ki ga opisuje Bluesteinova  (Bluestein, 1997) in je nasprotje prejšnjemu modelu zmagam – izgubiš. Oba se kažeta v odnosu do sebe, drugih in do stvari. Ta je povezana z notranjimi mejami asertivnosti. Kajti čim bolj smo odločeni doseči zastavljeni cilj s t. i. železno voljo, tem bolj le-ta deluje kot vzgon ali vzlet, ker smo zanj pri pravljeni veliko tvegati in vanj investirati. Tedaj smo tudi v vlogi samospodbujevalca (self-inducer).

Prvo iskreno vprašanje je, ali je »sleherni dogodek, ki me doleti, absolutno najboljši dogodek, ki se mi sploh lahko zgodi.« Drugo vprašanje pa je, ali sem temu pripravljen dati priložnost. Sam Bog pravi, da  bodo dogodki na koncu obilno blagoslovljeni in nagrajeni ne glede na to, kaj se bo zgodilo. Zlasti, če smo oplemenitili svoje talente. Darovanje drugim je pravzaprav zakon vzajemnosti. Nekateri ga imenujejo 'moralni spomin človeštva'. To pravilo je prisotno v vseh kulturah. Japonski pregovor pravi, da ni nič dražje od podarjenega. Sproži hvaležnost, enakopravnost, pravičnost.  Zato je izključevalnost – ekskluzivizem samozaščitniška izjema. 

Zen je stanje razsvetljenja, ker je osredotočenost zavesti na sedaj in tukaj. Po prepričanju bomo zamisel izpeljali do konca. Izkustvo enosti s kozmosom – bogom.  Kot energična bitja smo ustvarjalci sedanjega trenutka, ki nosi naslednjega.  Glede na to, ali razpolagamo le s trenutno ali trajno energijo, razlikujemo med trenutno in trajno srečo. Prvo je laže doseči kot drugo. Prva sreča je predvsem užitek (gr. hedone), medtem ko je drugo podobna zadovoljstvu. Potrebne pa so tudi trajne rešitve, da bi bili srečni v trajnih socialnih stikih. Umetnost sreče je v trenutnem in trajnem resoniranju. Bistveno je, da spoznamo svojo ustrezno resonanco in v skladu z njo živimo kot s kozmičnim virom in izvorom. Frekvenca je energija, ki nas podpira, ozavešča in premakne, da razumemo in potem premaknemo tudi svoj način življenja. Ryan (2007) piše o prednostih potrpežljivosti.

V zahodnem svetu se sreča povezuje z vsemi glavnimi željami, v taoizmu pa z brezželjnostjo. Seveda smo lahko srečni na več načinov, zlasti pa na dva temeljno različna. Choquette je napisala celo knjigo o izpolnitvi želja. Življenje je božanjska igra (Dyer, Quain, Shinn). Šele s stališča velikega jaza razlikujemo prave želje od navideznih. Sreča je od antike dalje znana kot moralno zadržanje. Presegamo strahove, soočamo se s kolektivno senco, satanom, ki trasira pot v pekel z naslednjimi grehi: napuh, zavist, lakomnost, nečistost, požrešnost, jeza, lenoba nasproti sedmim krepostim: modrost, razumevanje, svetost, moralna moč, vednost, pobožnost. 

Koncept sposobnosti samoobvladovanja, ki je tudi pogoj sreče, poznamo že dolgo od antike do humanistične in do postmoderne transpersonalne psihologije. Nekateri psihologi menijo, da ima ustvarjalnost močno motivacijsko podlago. Angyal, Goldstein, Fromm, Rogers in drugi predstavniki humanistične psihologije zastopajo pritrjevalno stališče do življenja, ki vključuje smisel. Prepričani so, da je ustvarjalnost del splošne težnje po samoaktualizaciji, ki usmerja posameznika k vsemu, za kar se čuti sposobnega in do česar čuti veselje. Samo- aktualizacija je veselje do realizacije obstoječih sposobnosti, kar je mobilizacija sposobnosti pri zdravi ali nevrotični osebnosti. Kot vemo Frankl (1994) ni sprejel Maslowega koncepta samoaktualizacije kot sestavnega dela logoterapije. Pač pa je logoterapija lahko sestavni del relacijske terapije, ker se človekov odnos pokaže v interakcijski komunikaciji – dialogu.  

Zohar, D. & Marshall, I. (2006) trdita, da je razvijanje duhovnega kapitala osnovna potreba človeka in ne zadnja kot pri Maslowu. Dokaz za to je, da človek zaradi nesmisla napravi samomor, medtem ko se lačni bori za boljše življenje. S precejšnjo verjetnostjo lahko trdimo, da se srečnim staršem se rodi srečen otrok, nesrečnim pa nesrečen. Tako naletimo na paradoks, da tisti, ki najbolj potrebujejo teorijo in prakso osrečevanj, najmanj verjamejo vanjo in jo zato najmanj uporabljajo. Podobno je v komunikaciji. Veliko znanja o komunikologiji lahko le malo koristi v dani situaciji. Srečo večina razume kot (ne)verjeten zadetek na loteriji. Vprašanje pa je, kakšen je igralec, ki igra igro življenja. Ali igralec verjame v dober izid, kakšen (škrt ali razsipen) značaj ima, kakšna prepričanja (beliefs), vrednote (values), kakšno držo (poslovnež, uspešnež, zmagovalec)? Kot samoaktualizacija je tudi razvoj osebne zrelosti vseživljenjski proces. 

Srečni ljudje vedo, kdaj delajo to, kar želijo in uresničiti svoje sanje. Srečo tematizirajo različni etično-vrednostni sistemi drugače. Za kristjana je v veri, upanju in ljubezni. Nikoli ne doživimo več socialne podpore zanjo kot v času novega leta in Jezusovega rojstva. To pomeni, da je treba zanjo v tem času dorasti. Sreča ne pomeni izpolnitev vseh želja, ampak  notranji mir ob izpolnitvi bistvenih želja in potreb. Prisilna dvoumnost (ne)sreče je rezultat iluzije vsega dovoljenega.

Veliko teoretikov vidi srečo v etičnem načinu življenja. Tistim (aristokratom), ki so ga sposobni živeti, prinaša boljši družbeni status. Očitno je sreča v sposobnosti upravljanja samega sebe in družbene moči. Lahko bi govorili o imanentni in transcendentni sreči. Posebna sreča se je roditi srečnim staršem, v srečnem času (vzpona civilizacije in kulture), pripadati pravi strani, delati stvari, ki te veselijo. To pomeni biti svoboden. Za Platona, Aristotela, Hegla, Dostojevskega, Camusa itd pa je sreča sužnjev le fikcija. Vendar si je po Camusu tudi Sizifa če zamisliti srečnega. Ljudje z nizkim samospoštovanjem in samozavestjo ali samopo dobo so zaradi razkoraka med svojimi zamislijo in dejanji, le transcendentno srečni. Živijo epizodno in obrobno – efemerno srečo na podlagi svojih negativnih nesrečnih prepričanj in vedenjskih obrazcev. Tudi v krščanstvu sama obljuba o onostranski sreči kot plačilu za tostranske napore ne pomeni ustvarjanje začasnega raja na zemlji.  

Glasserjeva kontrolna teorija (Glasser, 2004), ki bi jo bolje imenovali 'samokontrolna', omogoča posamezniku reorganizacijo, reprogramiranje oz. preusmerjanje lastnega življenja. Nekateri ljudje imajo raje zunanjo kontrolo, drugi pa menijo, da s svojo usodo upravljajo sami s samokontrolo. Za prve so pomembna točno določena rutinska, drugi pa so sposobni sprejeti večje odgovornosti. Ker spoštujejo sami sebe, niso tako odvisni od drugih kot prvi. Z nediscipliniranim umom so odvisni od tistih, ki so svoj um disciplinirali in priredili okolje sebi. Glasser, Maslow in Frankl v bistvu izhajajo iz svoje notranjosti in predpostavljajo avtorefleksijo kot samovzgojni element osebnega razvoja. 

Pamuk (2006) ima zanimiv odnos do sreče, ko pravi, da je lepo globoko v sebi slišati klic nav- diha, edini zvok njegove muze, ki ga bo osrečil. Čeprav je moral šele slišati zven besede, je že vedel, da bo napisana. Že skrita je izžarevala moč in lepoto usode.

2. Možnosti  za preseganje enostranskih dilem (ne)sreče
2.1. Brucknerjeva kritika nenehne vzhičenosti
 
Sodobniki razumejo danes svojo samoaktualizacijo ne le v opredmetenju s svobodnim delom – igro kot si je zamislil Marx, ampak tudi v nenehni vzhičenosti kot trajni omami. Bruckner (roj. 1949) se kot avtor eseja Nenehna vzhičenost vprašuje, zakaj je postala sreča najvišja metafizična in religiozna vrednota. Sprevrgla se je v epidemijo, ki je podobna epidemiji kuge in drugim družbenim prisilnim ideologijam. Že iz Uvoda eseja izvemo, da je sreča (nem. Glueck, angl. happiness) danes nevidna pokora. Bruckner nam skozi vso knjigo na nizu prime rov dokazuje, da se nam sreča toliko bolj izmika, kolikor bolj se ženemo za njo. Avtorja ne zanima zgodovina želje po sreči, razumljeni kot strasti, ki je značilna za Zahod. Prisilno srečo razume kot ideologijo iz 2. polovice 20. stoletja, ki vse presoja po tem, ali ustvarja ugodje ali neugodje. Mehanizem funkcioniranja prisilne sreče je že v ekonomskem načelu, po katerem moramo iz življenja iztržiti čim več. V predmodernem času je veljalo, da lahko predamo naprej le toliko, kolikor smo prejeli.  Umetna potreba po nenehnem vzhičenju se sprevrača v dejstvo nenehnega izmikanja (Bruckner, 2004). Brucknerjevo sporočilo je tudi to, da vzhičeni človek ne preneha sanjati o novih željah, četudi zaradi njih trpi Tantalove muke neizpol njenosti, t.j. žeje kljub obilju vode.   

Nenehna sreča kot vzhičenje (gr. euphory, angl. exaltation) je le individualna ali kolektivna omama, odvisnost, ki bi se ji moral vsak predajati s pomočjo kemičnih, duhovnih, psiholoških, informacijskih in verskih sredstev. Videti je, da med teoretiki in praktiki sreče obstaja nesporazum. Večina teoretikov trdi, da si sreče ne moremo zagotoviti in pridobiti od zunaj, ker se izmika vsakršni instrumentalizaciji. Večina  ljudi pa rabi prav zunanje spodbude zanje. Za srečo je boljši eustres kot distres, vendar pa pojma nista istoznačna. Eustres tedaj ni objektivna sreča, kadar se subjektivni občutek ne ujema s tem, kakor sami razumemo srečo in kakor jo razumejo drugi. Sreča ni samo občutek, vendar pa je za osrečujoče občutke treba bolj poslušati svoje telo. V NLP razrešujemo to vprašanje z metaprogramoma obrnjenosti k sebi in k drugim (jaz-drugi). Gre pa tudi za različne tipe osebnosti. Notranja (imanentna) sreča introvertov ni sprejemljiva za ekstraverte. Prvi kot vizualci in avditivci rabijo več razmiš ljanja, drugi – kinesteti pa več gibanja. Ker srečo na različne načine zaznavamo, se je tudi na različne načine učimo. Odnos do sprememb je tudi dvorezen. Po eni  strani nam krajšajo čas (variatio delectat), po drugi strani pa se jih bojimo. Iz motiva iztrganosti iz vsakdanje  rutine, dolgočasja, osamljenosti in trivialne vsakdanjosti izhajajo novi podjetniški in managerski izzivi, uresničevanje sanj in odpirajo pota do nas samih sploh. 

Novo vprašanje je, ali se da mehanizme kot motive ali gibala najbolj popularnega doseganja sreče demontirati in rekonstruirati bolj celovite, ki so delno vsebovani že v tradicionalni modrosti. S samo težnjo človeka k sreči ne bi bilo nič narobe, če bi jo pojmovali tako, da bi bila dosegljiva trajno in globinsko. 

Bruckner (2003) ne razlikuje med osebno, poklicno in medosebno srečo kot srečevanjem in komuniciranjem med ljudmi. V največji meri se ukvarja z osebno srečo z vidika meščanske družbe. Brucknerjev meščan je še najbolj podoben Fukuyaminemu poslednjemu človeku, ki je premagal komunizem, ni pa premagal samega sebe in je zato breztemeljno nezadovoljen s samim seboj. Ker je sreča meščanskega individua brez enotne osnove v Bogu, skupni ideologiji ali skupni državi – domovini, je prav tako razdrobljena, krhka in minljiva kot je on  sam.  

Vedno znova ugotavljamo, da še preslabo poznamo dialektiko preobratov iz sreče v nesrečo ali obratno. Kaj je osrečujočega v sreči, če v nobenem primeru ne more biti stalna sprem- ljevalka psihičnih dogajanj? Bruckner celo meni, da je v religijah sreča zavajajoč cilj. To ni točno. Smisel religij ni čutni užitek, ker bi jih sicer zvedli na orgiastične kulte, karneval, dionizične praznike, Oshove dinamične meditacije itd. Menim, da je smisel svetovnih religij v iskanju odgovora na vprašanje, kako preživeti trpljenje.  Sreča res ostane 'neulovljiva ptica', če nismo uspešni v boju in soočanju z lastno senco. Nobena ideologija ne prinese trajne sreče, ampak samo začasno iluzijo o njej. Takšen je tudi krasen novi potrošniški svet  s samimi superlativi. Vera v premoč pozitivitete je bila značilna že za totalitarizem zlasti v stalinski obliki. Razlika med konzumno in socialistično družbo je glede poskusa zagotavljanja sreče le v tem, da je na mesto kolektiva stopil posameznik. Sreča, ki je oblikovana na preganjanju slabega, negativnega, bolnega, trpečega, letargičnega ali dolgočasnega je tudi sama vsaj v zadnji posledici nesrečna. Mehanizem stremljenja k ugodju in beg pred bolečino je znan argument antičnih hedonistov za redukcijo sreče na ugodje. Meščanski hedonist je za razliko od antičnega precej bolj sofisticiran. Bruckner kot realist kaže na paradoksne učinke današnjih prizadevanj po sreči, vendar pa sam ne živi in ne zagovarja asketične odpovedi vsakemu užitku. 

Na vlogo mehanizma negativitete v zgodovini smo skoraj pozabili, vendar nas neizpolnjene obljube znanstvene razvojne epohe spominjajo prav nanjo. Duh časa je postal eklektičen, vsepovsoden (ubikvitetnost). Je kot veter, ki piha z vseh smeri, samo da nam  prinaša dobrine. Ideja, da je okvirjeno srečo moč kupiti, uvršča srečo med potrošniško blago. To pa odpravlja razliko med iluzije sreče in pravo srečo. Pravzaprav je sreča dvojni opij za ljudstvo in sicer kot tostranski mit o nenehni vzhičenosti in kot onostranski mit o večni blaženosti. Zanimivo je, da negativiteta, ki jo je filozof F. W. Hegel tematiziral kot pozitivno, na višjo stopnjo duha vodeč mehanizem ni deloval, ker so se družbene revolucije vključno z erotično revolucijo l. 1968 izjalovile. 

Bruckner pripisuje krščanstvu mit o odmaknjeni, prihodnji, v sedanjem trenutku nedostopni sreči. Vendar pa Lubich (2002) dokaj prepričljivo piše o izpolnjenosti sedanjega trenutka s Svetim duhom, ker je dnevu lastna teža dovolj. Biblija nas navaja k misli, da naj se ne preobremenjujemo s skrbmi in naj bomo pozorni na to, kar je za nas 'vsakdanji kruh', ki je tudi smisel besede. Z vsemi močmi  naj zaradi svoje (bodoče) svetosti odgovarjamo na božjo ljubezen. To pomeni osredotočenje iz najglobljih teženj. Kristjan se čuti eno v vseh treh časovnih razsežnostih, ker se v vseh identificira z nepozabno podobo Kristusa (imago dei). Bistveno  je, da tragičnega občutka življenja in trpljenja ne prikrivamo, ampak ga dopolnimo s felix culpa. Videti je, kot bi se hotel človek izneveriti svoji naravi. Človek kot smrtno, tragično bitje, ki bi si rad olajšal trdo in težko življenje. Samega sebe je 'povzdignil' na raven podjetja, ki mora povečevati svoje sposobnosti, zato da bo proizvajal čim več raznolikih proizvodov, ki se prodajajo na trgu. S tem je izgublja brezskrbnost in naravno sposobnost trpljenja, umiranja, smrti. Nevarno je, da bo to nadomestila pravica do evtanazije. 
    
To težnjo po sreči za vsako ceno ocenjuje Bruckner kot obsodbo na srečo ali nesrečo. Kajti kdor ni srečen, je nesrečen. Z vidika disonance je nesreča le drugi obraz sreče.  Če je sreča ve zana le na uspeh, ugodje in prijetnost, potem je nesreča že vse, kar to ni in temu smo vsi izpostavljeni, ker nas sreča ne more obvarovati pred tegobami življenja. S tem se izgublja normalni kriterij njunega razlikovanja. Družbo, ki na to zabrisano mejo pristaja, imenuje  Bruckner infantilizirano. Z izostrovanjem občutka za srečo se izostruje tudi občutek za nesrečo. Že majhni odstopi od sreče kot vzhičenja pri posamezniku sprožijo negativna čustva, depresijo in maščevalnost zaradi zavisti drugim, ki so v tekmi za čim boljše rezultate dosegli boljši položaj. Večina danes sprejema utilitaristični in še posebej Millov kriterij sreče je večinski, če ne množični. Utilitarno pripada sreča največjemu številu ljudi, hedonsko pa je sreča največja, če preživi posameznik z njo največje število trenutkov užitka. Prvotna sreča Starih Grkov je bila eudajmonija (zlasti v Aristotelovi Nikomahovi etiki), ki bi danes pomenila impulzivno spodbudo predelano v okviru razuma. Takšen je tudi eu-stres. Trstenjak je takšno držo pripisoval človeku v ravnotežju.  

Pri tem ne gre le za odnos med sebično in altruistično moralo. Po eni strani sreča ni le drugo ime za avanturo in sebičnost hkrati pa tudi ni identična z altruizmom delovanja za druge. Gre za to, da svetovne religije v sekulariziranem obdobju niso izpolnile obljube sreče. Ne le v Brucknerjevem eseju, ampak tudi v glavah mnogih vernikov ostaja nespoznano, kako z osrečevanjem drugega osrečujemo tudi sebe. Avtorja predvsem zanima, kako ustaviti trend poglabljanja krize zahodnega človeka, ki nastaja zaradi naraščanja materialnega bogastva. V bistvu gre za eno izmed inačic nadaljevanja 'nesrečne zavesti' (Heglov izraz). Nesrečna je v nepresežnem pomanjkanju, strahu, sebičnosti, ljubosumnosti, posesivnosti.  Nesrečna je tudi zaradi svoje raztrganosti (danes bi rekli flickwerke, patchwork) in nerazvitosti. Odprave   (nem. Aufhebung) nesrečne zavesti znotraj absolutnega duha materialisti ne sprejemajo. Vendar pa tudi socialistična revolucija ni  bila pot do trajne sreče, ampak le pot do začasne evforije pijanosti z oblastjo. Dolgoročno je bilo to družbeno destruktivno (ruska mafija, jugoslovanske vojne). Marx izrecno pravi, da je bolezen nesreča. Fromm je že v 70. letih pisal o razliki med zdravo in bolno družbo. Prva predstavlja srečni, druga pa in nesrečni način življenja (lat. ars vivendi). Če živimo v bolni družbi kot njeni sotvorci, ne moremo iz duha časa niti enostavno izstopiti niti ga enostavno preseči. 

Revolucionarni poskusi preseganja ekskluzivne negacije z inkluzivno afirmacijo kažejo na obremenjenost z negacijo, kar pokaže Bruckner v predstavljeni knjigi na številnih primerih. Možno je, da svoje vrednote prevrednotimo, ker bi v drugem sklopu sreča dobila drug pomen. Pomembnejše vrednote kot sreča so za avtorja življenjska strast, svoboda, zdravje, itd. Lahko je reči, da vrednota, ki je nismo dosegli, ni bila primarna. Vendar tudi v NLP poznamo 'prevrednotenje vrednot'. Vrednote je treba usklajevati s svojim poslanstvom – življenjska strast. Pri tem je po ravneh Diltsove piramide treba preverjati, v čem vsak nivo (okolje, naša fiziologija, vedenjski obrazci, sposobnosti, prepričanja) ustreza ali ne ustreza zastavljenemu cilju.  Karizmatična, avtonomna in fleksibilna osebnost je gotovo srečnejša od poprečne že zato, ker zna optimalno izkoriščati svoje vire in vire okolice.         
  
Če že v otroštvu dobimo prepričanja, da smo močni, pomembni, vredni ljubezni, da lahko zaupamo drugim, smo srečni, sicer pa postanemo srečni, ko nam uspe negativna prepričanja preokviriti (reframing). Tako sreča kot nesreča sta tudi psihokibernetsko sad naših navad in (ne)zdravih misli. Značaj prepričanj je pomemben, ker upravlja naše dejavnosti. Zaradi njih avtomatsko izkusimo (ne)srečo in občutek (ne)zadovoljenosti potreb, ne glede na to, koliko jih teoretiki priznavajo. .  
 
Avtorji pogosto odgovarjajo na vprašanje, da hkrati ljubimo in sovražimo ter želimo to, česar nočemo, ker je to strukturna funkcija naših preferenc, naše psihe. Tudi Peale daje primerjavo z električnim tokom, ki se sestoji iz pozitivnih in negativnih elektronov. Zato ni možna popolna sreča brez nesreče, kakor ni samo dvigov brez padcev. Ta bivalenca pa ni pri vseh enaka. Prizadeti narcisi, nevrotiki imajo večje psihosocialne rane in bipolarnost intenzivneje občutijo kot izključujoča nasprotja. V zakonski zvezi sta lahko oba partnerja takšna, da imata rane iz otroštva tam, kjer bi imela spodbude. Takšna zveza je obsesivno-histerična. Čim bolj se obsesivni partner izmika, racionalizira in se pasivizira, tem bolj se mu histerično kompulzivni vsiljuje. Če takšnega malignega klopčiča vzajemnega onesrečevanja ne moreta sama razrešiti, rabita psihoterapevtski tretma. Zrela partnerska faza nastane šele tedaj, ko oba prerasteta potrebe po prestižnih bojih. To velja tudi za mednarodne politične odnose. Sosedski odnos med Slovenijo in Hrvaško je bil v polpreteklem obdobju bolj (bratsko) osrečujoč kot je danes. Potrebna je redefinicija interesnih sfer.    
 
Bruckner nam kaže na dvoumnost smisla in nesmisla doseganja sreče. Res je, da smo v ekonomskem procesu sledenja sreči po modelu pomembnega drugega pasivno in aktivno udeleženi kot zmagovalci in poraženci. Toda na vprašanje, kako kljub temu slediti osebni težnji po brezskrbnosti in notranjemu miru in temu prirediti vzgojo in izobraževanje nam odgovarja indijski mislec J. Krishnamurti (1895 – 1986). Sreča ni le sad aktivnega življenja človeka (lat. vita activa), ampak še prej kontemplativnega (lat. vita contemplativa). Nekateri so sploh prepričani, da jo najdemo le v notranjosti, ne pa v zunanjem svetu. Za vsak primer moramo razlikovati, ali jo jemljemo iz enega sveta ali iz drugega, iz zemlje ali z nebes. Vsepovsodnost je le začasen fluid, ki naknadno ustvarja zmedo.    

Vsekakor je smiselno razvijati avtoreflektirane pristope, ki jih doslej nismo razvijali glede na  ponujene alternativne terapije v terapevtski družbi v okviru lastnih možnosti. Sreča je prisilna tudi zato, ker permisivna družba, ki navidez vse dovoljuje, uporablja kar precej represivnih mehanizmov preprečevanja, preziranja in zanikanja. Kultura lagodja in ugodja se razkriva v čedalje večjem obsegu prikrivajočih in očitnih nelagodij, bolečin in trpljenja. Očitno je na delu nezdrava volja do moči, ker Bruckner ponavlja, da smo tem bolj nesrečni, čim bolj težimo k sreči. Očitno je, da nam Zahod sam, ki so mu nekateri že prerokovali propad (npr. od Spenglerja do Buchanana), ne more ponuditi celovitega odgovora na antropološko vprašanje sreče človeka kot biopsihosocialnega in spiritualnega bitja.         

2.2. Sreča kot rezultat pozitivnega mišljenja in delovanja

Sreča je za zahodnjaka v pozitivnem mišljenju, ker mu potrjuje dosežke, za vzhodnjaka pa v negativnem, praznem, ker mu potrjuje nedejavno dejavnost (kitajski: wu vei). Sreča je že v nas kot naša navada ali plod duhovne askeze. Navaditi se, da nam pripada najboljše, najbolj srečno življenje. Za nekatere to pomeni zmagovalen, vpliven način življenje, biti zelo pomembna osebnost (very important person – VIP). Vendar je bilo kar nekaj pomembnih (filmskih) osebnosti nesrečnih, ker z bliščem zunanje slave niso mogli prekriti notranje praznine in nerešenih konfliktov. 

Strle zagovarja pogum iz ponižnosti in ponižnost iz poguma. Sposobnosti za potrpljenje se večajo, kolikor večja je modrost in sposobnost tolerance. Ponižnost se kaže v tem, da začneš, ko si navidez že končal pod geslom 'nikoli ne odnehaj'. Ko se zazremo vase in vidimo kaj čutimo, se fokusiramo. Trenutki nejasnosti nam dajo lekcijo o jasnosti. 

Opogumljanje (encouragement) je cena, ki jo terja življenje od nas, da si zaslužimo mir (jud. šalom, nem. Ruhe, ang. peace). Če smo pripravljeni na samospreminjanje, potem smo se sposobni spremeniti! Srečo priznavamo, če jo občutimo, doživimo in znamo gojiti te občutke hkrati z načrti, nenehno ciljno motivacijo. Le-tako se nam zdi, da vse v življenju deluje, da smo vse sposobni doseči.  Čim bolje ravnamo s telesom, bolje nam bo služilo.    

Cilji delujejo dvosmerno – mi smo izpolnjeni z njimi, zato nas motivirajo, so merljivi mejniki, so motivirajoče vrednote, ki dajejo smisel našim dejanjem in vrednost delu, usmerjajo in povečujejo naše sposobnosti, določajo vrstni red prednostnih nalog,  ohranjajo osredotočanje, usmerjajo nas na naše moči in dobičke. Razvijamo se  v smeri vnaprejšnjega načrtovanja, k rezultatom usmerjenega delovanja s sprotnim merjenjem napredka, jasno vizijo, izjavo o namenu, globalni cilj razdeliti v etapne, napraviti pregled doseženih ciljev in slaviti oz. izraziti hvaležnost. V tem je določena duhovna askeza (vaja v disciplini). Sčasoma opazimo tesno prepletanje sreče in uspeha v smislu z uspehi (referencami) do sreče in  srečo (naklo njenostjo socialnih razmer-podpornih posameznikov in skupin) do uspehov. Pri tem gre za sinergični učinek zunanjih in notranjih pogojevanj.   
 
Med željami prihodnosti in obžalovanjem preteklosti, nam uide sedanjost, ki je vse, kar imamo. Politika hrepenenja in nostalgije naj bi bila usmerjena tako, da ne izgubimo produktivnosti v sedanjem trenutku in da bi ne bili niti ujetniki preteklosti niti vizionarji brez realizacije. Vendar odnos med socializmom in postsocialistično tranzicijo ni le v premiku smerokaza iz prihodnosti v preteklosti. Odvisno kaj se je realiziralo v sedanjosti.    

3. Prakticiranje osrečevanja 

Idejo samovzgoje za življenje, ki vključuje potrebo po urah za samoizražanje, nadaljujeta Peck in Scottova (Scott, 2000). Po tretji inačici je možna popolna sreča, ki je življenje v sedanjem trenutku – dharma in karma yoga. Pozabimo na naše zgodbe in raje oblikujmo naša prepričanja, privlačnost (magnetizem – šarm), sprejemanje, predajanje – ekstazo, blagoslov in vse darove na osnovi zakonitosti življenja. Kot vsaka vrednota dobi tudi sreča lahko antro pološko podlago, zlasti kadar gre za zdravljenje človekovih korenin.  

Sreča je na vseh področjih srečanje s seboj, tako s svojim notranjim sebstvom, kot z drugim kot s svojim socialnim sebstvom in z naravo. Zdravje je prvi pogoj sreče. Pri teku gre za okrepitev moči in uravnoteženje energije na vseh področjih dejavnosti. Pri prehodih in preklopih opazimo, da niso vedno celoviti, ampak so delni in mehanski, ne gredo vedno nav zgor, ampak tudi navzdol. Ni dovolj le opisovati  višja stanja zavesti, ampak je treba iskati in metodično tehnično prakticirati tudi poti do njih in predvidevati padce samozavesti.     

Sreča je v veselju do življenja, v zahvaljevanju za zgodeno, tudi za preizkušnje, v prijaznosti. Skratka pri doseganju vsake vrednote smo tudi srečni. Od antike dalje poznamo srečo kot čutni užitek (gr. hedone). Zato doživljamo srečo tudi v čustvu lepega in vzvišenega (Kant). 
Coaching je ena izmed poti do sreče. Gre za srečno ljubezen z Bogom, ki nikoli ne razočara. 
Prav je, da vsakdo pozna različne značilnosti srečne in nesrečne ljubezni. Srečna je v zaveda nju konfliktnosti in načinih preseganja le teh, je v občutku obilja, izpolnjenosti, v sedanjem trenutku, na visoki energetski ravni. 

V praskupnosti so ljudje pripisovali srečo dobrim, nesrečo pa demonom in duhovom. Že dolgo vemo, da smo tragična bitja, se nam v življenju, ki je v bistvu trdo in nepredvidljivo, lahko pripeti preobrat iz sreče v nesrečo. Danes smo navajeni misliti na uspeh in srečo kot nečem pogojnem. Še vedno velja: kar seješ, to boš žel. Težava je v tem, da nič bolj ne vemo, kaj sejemo kot  naši starši. Manjka nam znanje in osebne izkušnje o moralnem ravnanju. Za Kohlberga je moralna presoja stvar vseživljenjskega učenja po različnih razvojnih fazah. Tudi v tem tisočletju se učimo moralno presojati. 

Za Aristotela, Hegla in Marxa je dejanskost rezultat naše dejavnosti (gr. prattein, nem. Handeln, angl. act). Če vemo, da je sreča posledica naših osrečujočih predstav, je vprašanje, kako naj si pričaramo predstave, ki nas osrečujejo. Nekateri tega ne zmorejo brez drogiranja. Tudi kava je droga. Mentalne slike določajo specifičnost našega primarno materialno pogojenega ali idealnega življenja. Ker so naše mentalne slike zelo 'trdožive', vodijo k različnim zasvojitvam. Drogiranje z navidezno srečo je nevarno zaradi trajne zasvojenosti in iluzije, da je posameznik zadovoljil vse potrebe. Zaradi stabilne biokemijske strukture možganov je tako težko zavestno spreminjati življenje, nemogoče pa je prisiliti drugega, da se spremeni brez odpora. Dostojevski je v Legendi o Velikem inkvizitorju povedal, da je iluzijo sreče še mogoče posameznikom kot delom množice indirektno vsiliti, prave sreče pa ne. Bližina absolutne svobode človeka navdaja z občutkom zamaknjenosti, ekstaze, medtem ko le materialne dobrine omogočajo le dvomljivo (ne)zadovoljstvo. 

Dobro je poznati pretekle izvore svoje nesreče. Če bi vedeli (se poslušali) in bili modri, ne bi prihajalo do tako velikega števila nesreč. Večina konfliktov izvira iz poskusa, da bi kontrolirali druge, ki tega ne sprejemajo. Zato drugim dovolimo, da bi nas kontrolirali z bolečinami in trpljenjem, so si jih sami izbrali. S 'trpini' se  učimo tako, kot bi sploh ne trpeli, ne da bi jih zavračali, se prepirati ali zapustili. Enako je z verovanjem. Ne verujemo v Boga revnih, če ne živimo kot revni. NLP nam omogoča, da v okviru tehnike slikovne zloženke (visual squash) razumemo nasprotujoče nauke revnega in bogatega očeta glede odnosa do denarja.  

Religije zagovarjajo pravo srečo kot kultiviranje smisla s poslanstvom. Dihanje pa je pogoj koncentracije. Potrebujemo umirjeno dihanje, sproščanje, osredotočanje, samokontrolo,  čiščenje uma – odstranjevanje negativnih misli, dieto, biblioterapijo in vizualizacije. V marsi kateri situaciji samozaupanje odločilno. Čim bolj verjamemo v svoje cilje, več energije izžarevamo. Razvijmo elemente dejavne ljubezni. V naši kulturi, ki ne vzbuja veliko samozau panja, je srečen človek prej izjema kot pravilo.

Polnost življenja je odvisna od 1. sprejemanja sebe, 2. biti to, kar si, 3. v ljubezni pozabiti nase, 4. verjeti v vsemogočno silo in si zaupati ter 5. pripadati komu.  Z vidika vloge zmago valca v transu je dobro investirati vse, kar imamo, napraviti vse, kar lahko napravimo in doživeti vse, kar lahko doživimo oz. izkusimo. To se zgodi, ko se maksimalno odpremo. Tedaj v celoti velja, da žanjemo to, kar smo sejali.
 
Perfekcionist je v bistvu prestrašen in zato ne more biti srečen. Angleški izraz za strah – fear  lahko razumemo kot akronim za tisto, kar si napačno predstavljamo za resnico. Perfekcionist  se sovraži, kadar se sooča z neznano situacijo, ker razmišlja, česa vse še ni storil, a bi lahko. Strah ga je, da bi ljudje spoznali njegove najslabše strani značaja. Vse je popolno na nek nepo poln način. Namesto, da bi se vprašali, kdaj se bo meni nasmehnila sreča, se vprašajmo, kako se nam je že nasmehnila. 

Byron (2006) na osnovi obtoževanja drugih postavlja naslednja štiri vprašanja:
- ali je to res,
- ali smo popolnoma prepričani, da je res
- kako reagiramo na to misel
- kako bi bili brez te misli. Ko ugotovimo, da ne gre za 'obtoženo osebo', ampak za nas, pobe remo projekcije nazaj in prevzamemo polno odgovornost za nastalo stanje. Temu  sledi preob rat (gr. metanoia). Na tej ravni lahko začnemo z odpuščanjem sebi in z osvobajanjem od za svojenosti. Seveda ni vedno potrebno, da se sprašujemo v tem vrstnem redu, lahko po dve vprašanji tudi združimo. Bistveno je, da prevzamemo popolno odgovornost za svoje misli, čustva in dejanja, ker sicer ni napredka osrečevanja.  

Kakšno je lahko hrepenenje po sreči: hvala za tvoj klic, ki me je naredil božanskega, blaženega in blagoslovljenega. Srečo dojemam kot Kristusovo kri, ki nas poživlja in pomlajuje. Sreče ni brez božjega kraljestva in vstajenja. Prav tako tudi ne brez novega srca, novih nebes in zemlje. Zato bivanjska sreča ne more biti praznina niča. Treba jo je razumeti kot disciplinirano predajanje in služenje preobratu in preobrazbi.  

In sedaj vzlet za pogled s ptičje perspektive. Bodite srečni kjerkoli, kadarkoli in s komerkoli že boste. Podpiram in občudujem vas vse, ki stremite k sreči v obnebju uma in obenem stojite z obema nogama trdno na zemlji. Drug drugemu dajete podporo sreče, dokler se ne razbije kot val ob skali na tisoč drobnih delcev. Sreče tedaj ni več. Če pa že želite ohranjati predstavo sreče zase in za vse okrog vas v trajnem spominu, potem jo ohranjajte tudi tedaj, ko boste stopili na brezpotje življenjskih poti, v temo brezčasja (izven)šolskih časov in v horizont vseh horizontov v meje brezbrežnega oceana, ko boste od tam nekje gledali luči tistih svetnikov, ki vam iz onostranstva svetijo na ta svet in v vmesni svet prehodov. 

Podpiram in občudujem vas vse, ki stremite k sreči v obnebju uma in obenem stojite z obema nogama trdno na zemlji. Bodite srečni v vseh preštevilnih (ne)uzakonjenih vlogah in pri vsej brezimnosti imen. Kot mati objame otroka, tako boste kot bralci doživeli objem nebes in poljub duha. Sami pa boste objeli svojo ustanovo in z njo svet, objeti od vseobsegajočega. V božji inteligenci ni nič vrednega izgubljeno, izgubilo pa se bo vse nevredno. Zase, za družino in za vse druge želim srečo, varnost in odrešenje od trpljenja.
  
Predlagamo meditacijo sreče na trinome vrednot: 3b – (božanska energija, blaženost, blagoslovljenost), 3č (čarobnost želja, čudežnost ljubezni, čudenje iz zavedanja enkratnosti bivanja in izpolnjenosti, 3p (predanost, praznovanje, prijaznost) in 3z (zvestoba, zaupanje, zaobljuba – sklep). Te meditacije bi Trkovnikova (2003) osmislila kot vibracijske energetske pretoke.   

Vsak trenutek lahko doživljamo kot srečni trenutek – kairos: srčnost, nenehna blaženost, nenehno praznovanje, ostajanje v središču svojega sebstva, sreča kot entuziazem (v Bogu) in navada, brezpogojna ljubezen, ki se božansko menjava skozi nas do drugih in nazaj. Modrost 'živeti v sedanjem trenutku' je prav v tem.  Ananda village so šole po vsem svetu od kalifornije do Indije. Povezujejo vzhodno in zahodno modrost. Ustanovil jih je eden od Joga nandinih učencev Kriyananda (Walters) že 1968. Njihova naloga je, da učijo pozitiven odnos do življenje, tako da adepti najdejo v sebi Boga. Njihova praksa je glasba, meditacija in joga. Z zrelostjo pride razumevanje, sprejemanje in modrost.  

Choquette (2001) je prepričana, da se izpolni vsaka želja, če le opravimo zanje določene vaje oz. prav prosimo. Želje, ki je v temelju ni mogoče potešiti, je zavita je v neskončno zanko vnovičnega pojavljanja. Takšna želja je istovetna s hrepenenjem. Tantalove muke so želje, ki se same zadovoljujejo v nezadovoljenosti. V življenju je zato smiselno razlikovati pomembne želje od manj pomembnih. 

3.1. Osrečevanje je napor za uresničevanje bivanjskih vrednot

Za felicitologe, ki proučujejo pogoje in naravo sreče, sreča ni nujno povezana z uspehom, ampak z ekstazo in naporom. Srečo kot stanje duha radi primerjamo z  valom ali letom metulja. Srečnež je kot pijanec, ki pod vplivom tava v smeri izpolnitve njegovih sanj. Ljudska modrost pravi, da sreča lahko pozdravi. To še bolj velja za ljubezen, ki je največja sreča. 

Večina nima načrta za nov način življenja. Brez znanja novih tehnik (npr. EFT –  emotional freedom technic), ki osvobaja čustvene navlake, takšen načrt nima praktične vrednosti. Zaradi negotovosti vase so bili naši obrazci reagiranja doslej preobčutljivi. Takšna hipersenzitivnost je posledica ranjenosti in slabih izkušenj. Nehote smo si zaciklali začaran krog negativnih izkušenj in prepričanj. Zato nimamo odgovora na vprašanje, kakšen je odnos med 'srečo zdaj' in trajno srečo. Predpostavljamo, da se je to, kar imenujemo preteklost prav tako ustvarjalo s sosledji trenutkov kot se bo izpolnjevala prihodnost. Postati eno je sinergija in simfonija. Dejavnosti, ki terjajo visoko koncentracijo, lahko vedno znova spodbujajo nastajanje sreče. 

Za doseganje trajne sreče sta potrebna telesni napor (kot npr. izločanje dopamina v možganih pri maratonu) in zelo disciplinirana duševna aktivnost. Če so cilji previsoko, notranjo zbranost prekrije strah pred neuspehom, če pa prenizko, postanejo nezanimivi. Vrhunski dosežki delujejo kot mamilo za srečnega človeka, ki je sposoben temeljitega dela, dokler ne doseže bistvenih sprememb na sebi in v svetu. adrenalinsko – dopaminski odvisniki postanejo v nor malnem življenju nepomembni. Lahko bi našteli vrsto nekdanjih vrhunskih športnikov, ki so danes že anonimni. Vendar prehodi so. Nekateri člani nekdanje nomenklature postanejo v kapitalizmu uspešni podjetniki. Ti so se iz lastnega primera nekaj naučili. Tako lastna rast kot sprejetje drugega terjata napor sodelovanja in partnerstva. Srečni smo lahko, če znamo doseči pravočasno zastavljen cilj. Cilj sreče je odpreti srce in dovoliti, da ljubezen teče nas. V tem primeru gre za predano služenje, ko prepustimo presojo toplemu srcu in hladnemu razumu. 

Kjer ni srca gorečnosti in opravljanja določene dejavnosti z dušo in telesom, ne moremo več dajati in več sprejemati kot smo že. Nagnjeni smo k slabi samodisciplini in k odvisnosti od drugih. Moramo biti dovolj ustvarjalno usmerjeni reševanju problemov. Kot smo videli je za osrečevanje pomemben standard aktivnosti. V NLP poznamo dve vrsti tehnik. Nekatere služijo rehabilitaciji  že doseženega pozitivnega stanja npr. Satir tehnika (s tremi nasprotnimi primeri) in rušenje sider (anchor colapsing), druge pa izboljšavam (npr. ponovni vtis – reimprinting, privlačna prihodnost – compeling future, modeliranje – modeling). 

Sreča je  v veselju do  dela, dejavnosti in rekreacije iz duše. Na ta način opravljamo tudi dolžnosti. S pomočjo vaje nam bo napolnjevanje z višjo silo čedalje bolje uspevalo. Posta-nimo kanal za univerzalno. Znanje, redoljubnost in volja nam bodo pomagala, da se vedno znova uravnotežili. Sreča ni le Sizifovo delo, ker je njo povezan svetovni mir. 

Doslej so z dogmo »človek je družbeno bitje« hoteli vse odnose spreminjati z družbenimi sredstvi. Kako ustvariti invokacijski prostor? Ustvarjanje je težavno in nevarno početje in zato terja žilavost in bojevitost. Jezika  ljubljene osebe se učimo, kadar govorimo o sebi tisto, kar bi radi slišali drugi in poslušamo tisto, kar bi radi slišali sami. Izogibanje tveganju, računanje odziv, je psevdokompetentno. Pravi ustvarjalci tega ne delajo. Vsak dan urimo svojo sposobnost za spreminjanje svojih in tujih napak. Nihče ni imun proti miselni okostenelosti, vendar pa lahko poveča svojo prožnost z razširjenim ugodjem. Kesanje je podobno kot dobrota ali odpuščanje višek etične ustvarjalnosti. 

Najbolj nam koristi, da se razumemo kot čudovitega in srečnega človeka, ker potem povsod najdemo razlog za srečo in prepričanje, da smo priložnost tudi izkoristili. Če smo prepričani v neizvedljivost nekega dejanja, se ga ne bomo lotili. Kje vse me čaka priložnost za srečo? Če sem sposoben, jo povsod najdem. Jasno je, da z osredotočanjem na srečo, le to povečujemo. Nastaja benigna spirala po odzivu na predmet in predmeta na nas. 

Po  Carter Scottovi (Scott, 2000) obstajajo zlata pravila za srečno življenje. Priporočljivo bi bilo znati na pamet pojme oz naslednja pravila, ki prispevajo k naši dobri odločitvi. 
1.	sprejmimo svoje telo – sprejemanje, odlična samopodoba, spoštovanje, užitek,  
2.	pridobili bomo  odprtost, izbiro, poštenost in naklonjenost. 
3.  če ni neuspeha, tudi napak ni, so le lekcije: sočutje, odpuščanje nižje in višje stopnje sebi in drugim, 
4.	lekcijo oz. vajo ponavljamo, dokler je ne osvojimo, 
5.	vseživljenjsko učenje se ne konča: predaja, zavezanost, prožnost, ponižnost, 
6.	lekcija: tam ni bolje kakor tukaj – hvaležnost, nenavezanost, bogastvo, mit. 
7.  drugi so le naše zrcalo in projekcije – toleranca, jasnost, ozdravljanje, podpora.
8. od nas je odvisno, kaj napravimo iz svojega življenja – prevzeti polno odgovornost (pomeni, da ne krivimo drugih), osvobajanje, pogum, moč, pustolovščina 
9.  odgovori so v nas-poslušanje srca, kjer je skrivnost življenja, zaupanje, navdih – en- tuziazem, 
10. ne pozabimo na vero, modrost in neomejenost.

Treba je upoštevati še naslednja pravila:  
- ostriti svojo in duhovno odprtost za odkrivanje vedno novih možnosti, 
- pozornost na tihi glas vesti pri vsaki odločitvi, 
- krepimo voljo za dobre odločitve. Če se duhovne moči ne zavedamo, nas nesmiselne želje in slabi vplivi zavedejo. Vsaka dobra ločitev krepi drugo,
- udejanjiti dobre odločitve, 
- v vsaki situaciji s 'kljubovalno močjo duha' (Franklov izraz) zavzeti stališče in poiskati smisel ali počakati, da se pokaže,
- s pomočjo samoopazovanja spreminjati smeri in cilje akcij,
- krepimo 'moč duha'. 

Seveda pa ta 'pravila' ne smemo spremenimo v legalizem, strogo samokontrolo, ker nas to pripelje v nevrozo in depresijo.  Usmerjajmo pozornost nase kot na odločno in ljubečo osebo. Izpolnjeni smo s harmonijo, ki se pretaka skozi nas. Ko smo eno z vesoljem, smo tudi s samim seboj. Ko postanemo sami ples, se osvobodimo in razsvetlimo. Blaženi smo, ker nas Bog blagoslavlja zaradi stalne misli nanj. Sreča je rezultat posrečene kombinacije serotonina, dopamina in endorfina. 

Murphyjeva sugestija afirmacije za srečo je: ljubim se, sem poln energije, mir in harmonija se pretakata v meni. Ta notranja trdnost me osvobaja za pozitivno, srečno in uspešno življenje. Dobro in varno se počutim. Sebe dvigam iz nesamostojnosti. Z ljubeznijo spoznavam izvor svoje (nad)osebne moči in skrbim za svoje telo. Nauk te afirmacije je, da je sreča v ljubezni in občutku preplavljajoče energije (Klein, 2003).

Prisilna sreča seveda ne more biti popolna, čista in neskaljena. Ne moremo biti nenehno vzhičeni, ampak smo lahko nenehno motivirani za blaženost in navdušenje (Peale). Ne gre za to, da bi bil Rowland (2000) nekritičen do česar je Bruckner kritičen. Bruckner priznava le brezskrbnost, Rowland pa tudi popolno sproščenost. Gre tudi za preseganje analitičnega uma, ki ustvarja ločnice, kjer vidi pomanjkljivosti v členjenju in uporabi postopkov, nepravičnosti, nepravilnosti, nas dela nesamozavestne in ne priznava resnice na koncu, ker jo spodreže že pri koreninah. Človek potem ni drseči plaz, ampak vzpenjajoči, k Bogu stremeče temeljno sebstvo. Naključja – sinhronicitete se učimo razlagati avtentično.

Rowland (2000) piše o popolni sreči, ki je več kot nepopolno zadovoljstvo. Po moje je njegovo stališče, da je določene besede treba črtati iz svojega izrazoslovja vprašljivo. Posameznik bi se moral čim bolje zavedati razlike med zavestnimi in nezavednimi (ne)kompetentnosti, sicer ni možno učenje v štirih fazah, kakor jih predvideva Bateson. Sreča je način reorganizacije in ciljnega prestrukturiranja življenja posameznika.

Izkušnje kažejo, da je srečo smiselno iskati v naslednjih smereh: 
a) pozitivno mišljenje, 
b) pozitivno čustvovanje, 
c) eksplozija življenjske energije, volje do dela in ustvarjalnosti,  
d) izraba ugodnih priložnosti in pozitivnih dogodkov. 

Če sreče ne more zagotavljati takšen ali drugačen sistem ustanov, naj si jo osvoji človek sam. To pomeni da sreča ni odvisna zgolj od zunanjih okoliščin. Če bi si zagotovili notranjo varnost, zunanja ne bi bila. Zato sreča pomeni mirno vest. To je prav tako pomembno kot delovanje v skladu s svojimi sposobnostmi. Kadar pa pride do dileme: mir ali obdržati prav se je bolje odločiti za mir. 

Sreča je tudi stvar domišljije. Sreča ni le v zadovoljitvi potreb, ker bi bili srečni le bogataši. Ne  moremo zadovoljiti vseh potreb hkrati, ker so protislovne. Vendar pa je potrebno upoštevati vse štiri potrebe po Glasserju. Vsak človek potrebuje svobodo, ljubezen, moč in veselje. Če katera od navedenih potreb ni zadovoljena, njegova sreča ne more biti popolna. Pri tem ne bi smeli pozabiti na ohranjanje avtentičnosti (življenja iz duše) znotraj odnosa med svobodo in varnostjo. Glasser (2004) le predpostavlja, da odgovorna izbira vključuje tudi varnost.    

Sreča ni predstava, ker bi si jo lahko vsakokrat pričarali z uživanjem mamil. Sreča ni le bežno srečanje, kot si predstavljajo romantiki. Felicotologi poudarjajo, da je sreča bolj kot od družbenih odvisna od osebnih pogojev. Danes je težko govoriti o čisti, neskaljeni sreči, ker imamo pogosto mešane in ambivalentne občutke. 

Konzumna kultura odgovarja na zahteve množic po sreči z afirmativnimi sugestijami za nakup osrečujočega izdelka. Pri tem sta tako občutek sreče kot občutek svobodne izbire le površinska. Razlikujemo med dvema ravnema učenja sreče – površinskim in globinskim. S tega vidika ni slabo usmerjati jadra svoje usode po vetru svoje poklicanosti. Verjetno je sreča res eden od tistih, nam nedosegljivih absolutov, saj smo ljudje vendarle vmesna bitja med čisto blaženostjo – božanskostjo in živalskostjo – nagonskostjo. Sreča ni lastnost bogov, je pa božanska kot ananda (veselje, blaženost), kot blaženost in blagoslov.  

Blaženost (ind. ananda)9 in radost imata le en izvor in ta je v naših globinah 'življenja iz duše'. Radost nastopi, ko se duh umiri in pride v stik z globljim lastnim duhom. Gre za no ranjo pomiritev, zadovoljitev, ki vodi v mokšo – osvoboditev od vsega. V oblikah sreče, ki jo doživljamo v vsakdanjem življenju, vez z željami po objektih, različnimi od našega Sebstva, ni povsem prekinjena. Zato je radost, ki jo doživljamo, nepopolna.  

Prepoznajmo in reagirajmo na signale telesa. T. i. obližarska ravnanja le trenutno kaj rešujejo, učinkovita pa dolgoročno. Rabimo uravnotežen način reševanja problemov ne npr. v izobilju ljubezni, nič pa moči. to pomeni, da je treba dosegati več ciljev. Intenzivno  doživljeni trenutek abstrahiraš do skrajnih možnih meja in se potem od teh podaš v drug sedanji trenutek, ki postane zaradi tega postopka drugače izpolnjen, sicer bi bil prazen. Če ne ures ničujemo pomembnih ciljev, se nam po V. Benetu zgodi, da življenje izgubljamo po delih iz minute za minuto, dan za dnem na tisoč malomarnih načinov. 

Ruizovi (Ruiz, 2005) Štirje dogovori pomagajo hoditi po poti sreče: 
1. ne jemati stvari osebno, 
2. ne uporabljati besede graje drugega, 
3. ničesar domnevati, 
4. Dati vse od sebe, ne preveč in ne premalo. 
Ad 1) Če prvo točko razumemo kozmično podobno kot Chopra Boga, srečujemo sebe v vsem po vsem. V tem je v tem tudi sreča, ljubezen in resnica, kakor tudi razgraditev naših strahov. Vendar pa je krščanska sreča predvsem osebna. Kojc (2001) pravi, da ima vsaka želja kot volja prasile v sebi moč uresničevanja. Le počakajmo, da se uresniči sama. Meni, da je le naaš nevednost ta, ki hoče, da je vse bolje. Dejansko pa prasila izloči vse nezaželeno. To bi videli, če ne bi gledali le z materialnimi očmi.   
Ad 2) Uspeva metoda restitucije ali metoda združevanja. V neki skupnosti je navada, da vzajemejo 'zločinca' v krog in vsak pove najboljše o njem. Na ta način sam preneha z dejanji, ki privabljajo negativno pozornosti.
Ad 3) domneve so že sodbe. In ad 4) intenzivni angažiranje svetuje tudi Walters (1991).
   
Samoprevara nastane, če iz navade menimo, da se dobro počutimo, čeprav se slabo. Slabo počutje pomeni stres in ta vpliva na bolezen. Slaba volja ubija sive celice. Možgani so usmerjeni na happy end, kar pomeni, da ima smisel oditi z zabave, ko je še na vrhuncu – že en slab dogodek lahko pokvari celotni vtis. bolje je pričakovati manj, da nismo razočarani npr. 3. mesto na tekmovanju.  

Potrebe učinkujejo kot norme zlasti če se primerjamo z drugimi. Pogum in (za)upanje sta gotovo bližje sreči kot pa strah in dvomi. Plačilo za dobro vest je sreča.  Boga dosežemo le tako, da nas dvigne k sebi. Napredujemo tedaj, ko se prepustimo Bogu, vendar pa mit o baje slovnem letalcu Ikarusu opozarja na nevarnost prevelikega zaupanja v lastno voljo. Železna volja (iron will) je v identifikaciji naše volje z božjo voljo.

Sreča je proizvod notranje dejavnosti pozitivnega intenzivnega življenja brez očitkov vesti. Krivda nas ne osrečuje, ampak pomeni blokado aktivnosti. So namreč tri vrste ljudi: 1. tisti, ki pravijo 'jaz bom' dosežejo vse, 2. tisti, ki pravijo 'jaz lahko' vsemu nasprotujejo in 3. tretji, ki pravijo 'jaz ne bom' pa v vsem propadejo. To pomeni, da krivi ustvarjajo 3. tip rešitve, entuziasti pa prvega. 

Iz tega je jasno, kdo lahko in kdo težko živi v sedanjem trenutku. Živeti sedaj (po Tolleju, 2005) je možno le v nebeškem kraljestvu, ki je v sedmi. čakri. Nebesa si ustvarjajmo danes! Vedno se vračajmo v kraljestvo enosti, če nas kdo prežene iz njega zaradi jabolka iz drevesa spoznanja. To, proti čemur smo, sami postanemo. Zato se je bolje usmeriti na srečen konec, kar pomeni, da ne smemo gledati nazaj. Delujmo v skladu z resnico, ki je v našem srcu. Samo živite, ljubite, smehljajte se in bodite srečni! Z srečo lahko tudi rešimo vse napetosti in težave. Svetujejo nam pospraviti kramo, ki ni naša in se spoštovati, da nas bodo spoštovali drugi. Rast ni mogoča brez veselja, bolečine in svobode. Kar mislijo drugi o nas, ni naše. Od tega se zlahka odklopimo. 

Za Freuda sta ljubezen in veselje do dela najpomembnejši v življenju. Zmotno je misliti, da se odrešujemo le s trdim delom. Mentalni trening (npr. rehearsing) je zelo učinkovita priprava na dogodek. To vedo zlasti športniki. Svojemu nezavednemu pošiljamo podobe zaželenega uspeha. Natančno si predstavljajmo potek dogodkov. Realizacija je le ena od inačic ciljnih predstavitev. Privlačimo pričakovano. Odločnost in vztrajnost sta vsemogočni sili. Zaradi asertivnosti lahko rečemo tudi 'ne', ne da bi se počutili krive. Nekomu pomaga že en izrek iz Biblije, drugemu pa kaj drugega.

Narcisu, ki trpi zaradi pomanjkanja ljubezni v najzgodnejšem otroštvu, je treba prisluhniti. Pomaga mu iskreno zanimanje zanj. Če narcizem kaže na odsotno mater, pa imamo danes opravka z odsotnim očetom. Ta mit kaže, da danes svet ne potrebuje duše očeta. Položaj današnje družine še spominja na Homerjevo Odisejo kot ep o razbiti družini. V njem družin-ski člani iščejo drug drugega, idealno so združeni, dejansko pa ločeni. Iz zaprtosti  vase se rešujejo z ustvarjalnostjo in izumljanjem odnosa. 

Ni vseeno, kako usmerjamo žarke pozornosti. Tudi v NLP vemo, da raste tisto, na kar usmer jamo pozornost. Vsak lahko izbira med žarki duše, ki ostaja isti, žarki osebnosti, ki se spreminja iz enega življenja v drugega, žarki mentalnega telesa, žarki čustveno – željnega (astralnega) telesa in žarki fizičnega telesa. Vsak žarek se izraža skozi svojo čakro. Ker smo svetlobna bitja, bi lahko tudi ugotavljamo, kako se žarki spreminjajo. Če ne vemo, kako doživljamo izžarevanje vrednot, poiščimo vire, s pomočjo katerih to občutimo. V NLP to pomeni delo na zaznavnih podrobnostih. V njem se že nekateri aksiomi nanašajo na srečo. Npr: neuspeha ni, je le povratna informacija. Zato so uspešni lahko srečni. Aksiom 'zemljevid ni ozemlje' kaže na potrebo po distanciranju od nesrečnih okoliščin. V zemljevid vrišemo čim več poti do sreče, zato da bomo tem laže tedaj, ko bo kriza, katero od njih ubrali. Lahko si je predstavljati srečo mladosti (fr. juisanse de la jeuness), ki ga preveva elan vital. Vprašanje pa je, kako je s srečo ostarelih. Ali ni to samo še nostalgija,7 vegetiranje do groba? Starostniki  morajo bolj sistematično poznati zakonitosti življenja in duha, se ravnati po modrosti izkušenj in se še bolj spodbujati za življenje v sedanjem trenutku kot mladostniki. Lahko bi celo ugotovili, da je sreča večji izziv za gerontološko družbo, v kateri starostniki prevladujejo, vladajo ji pa merila mladosti.  
SUP je kratica za sistem smisla, užitka in prednosti. Odgovarja na vprašanja, kaj mi daje smi sel, v čem uživam, kje so moje prednosti in pomanjkljivosti. Tisti, ki so višje na hierarhični lestvici prej zaznavajo svoje delo kot smiselno in poslanstvo. Tisti, ki svoje delo občutijo kot pomembno, so srečnejši.  Srečni smo toliko kolikor smo se odločili. Smo srečni in uspešni in dobri. To  je holistično učenje sreče. Če je sreča še cilj našega življenja, k njej vodijo vse druge poti. Materialne dobrine niso najnujnejše za srečo. Različni ljudje kombiniramo različ ne vrednote s srečo. Sam sem jo večkrat povezoval z varnostjo kot z negotovo ljubezni jo, ki je bila plaha ptica. Kakor hitro naj bi izvedel kak premik, sem ovrednotil dano stanje višje.  
Ker je socialna revolucija jemala svobodo posamezniku, je vodila v nesrečo. Za Beatrice je bil svet kolo. Njena sreča in svoboda sta  bili v zedinjenju z Bogom. Je sedem manifestacij svete ljubezni. Prvi je dejavna želja. Vzpenja se, raste k popolnosti. Življenje tu je bilo čedalje bolj videti kot izgnanstvo iz raja. Pribežališče je v slavi bogu. Tudi Ben Šahar vidi revolucijo sreče v obratu navznoter vase. Naloga pozitivne psihologije je napraviti most med teorijo in prakso.    
4. Sklep

Če hlastamo za srečo, se nam ta izmika, ker tisti, ki hoče dobiti vse, navadno ne dobi ničesar.  Čim  bolj skušamo uiti mukam, bolj jih podžigamo. Čim bolj skušamo biti pogumni, laže nas preseneti pritajen strah; čim bolj s selektivno nepozornostjo ignoriramo nemir, bolj se nas loteva in čim bolj si želimo gotovosti in varnosti bolj smo in občutimo nevarnost. V tem se vidijo obratni učinki. To je začaran krog nevednosti o tem, kaj hočemo.   

Gre za sodobni hedonizem in za upor proti dejstvu, da je življenje tudi nesrečno trpljenje. Na vprašanje zadovoljevanja človekovih potreb odgovarjata dva mita. Prvi je mit nenehnega pomanjkanja kot simptom izgona Adama in Eve iz raja in mit popolne izpolnjenosti kot simptom bivanja za nič. Če izhajamo iz objektivno neuresničljivih želja, se nam umetna potreba po nenehnem vzhičenju sprevrača v dejstvo nenehnega izmikanja (Bruckner, 2004). Če izhaja mo iz ravnodušnosti kot sprevrnjene stoične apatije že vnaprej pristajamo na neobvladljivo, parazitsko, brezciljno življenje s fizično, duševno in moralno lenobo. Takšna togost je že v 19. stoletju znana kot oblomovščina, ki je značilna za odpisane razrede in sloje, lumpenproletariat, klošarstvo itd. Nasprotno pa etika dopuščanja vsega, kar se nam nenadoma odpre kot vse bogastvo sveta, kaj lahko pripelje v duhovno odtujenost. Oboje je v skrajni posledici nevzdržno vegetiranje v videzu. Po eni strani niti apeliranje na bogate, da naj pomagajo revnim niti apeliranje na revne, naj se ravnajo po zgledih stvaritev bogatih, ne daje ustreznih rezultatov. Ločnica med srečnimi in nesrečnimi poteka kot ločnica med duhovno bogatimi in duhovno revnimi. Prav duševno zaprti so neznosno brezbrižni in brezobzirni. Ne drži pa to za premoženjski cenzus oz. materialno stanje Morda je izhod iz te dileme Rifkinov predlog za prihodnost skromno, nestorilnostno in duhovno bogato življenje s proizvodnjo po meri lastnih potreb.  

Dalajlama (1999) prizna srečo kot cilj življenja. Zanjo smo odgovorni sami, ker je bolj odvisna od stanja duha (npr. alfa, beta, theta) kot od zunanjih okoliščin. Dosegljiva je s sistematičnim urjenjem srca in uma, kakor tudi s spreminjanjem pogledov na situacije. V Umetnosti sreče pri delu (2005; 232) piše, da mu analitična meditacija pomaga poglobiti vero v načela nenasilja, sočutja, odpuščanja zlasti komunističnim Kitajcem. Obstajajo vzajemni vplivi med Dalajlamovo predanostjo duhovnim vrednotam, vsakdanjo duhovno vadbo in njenim vplivom na njegov način razmišljanja in odnos do življenja. Vse to pa vpliva na njegovo politično delo in tibetansko ljudstvo. Njegovo politično delo pa spet vpliva na duhovno vadbo.  Te pentlje so odličen primer za deutero learning. Tudi naše vrednote še bolj pa počutje vpliva na delovno storilnost. 

Začeli smo s srečnimi starši, ki ustvarjajo srečno družino. Družina je psihosocialna panaceja pretoka ali zadrževanja različnih vrst kapitala. Ne nazadnje gre za vprašanje, koliko kdo ima na čustvenem račun. Kaj, kako in zakaj kdo skrbi, da ni na ničelni vsoti? Investirati9 vase in v druge za svoj in skupni dobiček. Bralec naj sam izbere, ali mu je ljubša Aristotelova teorija, da je srečo možno vaditi – uriti kot vsako drugo vrlino, ali pa sodobnejša teorijo, da je treba razvijati mrežne odnose. Čim bolj so razviti, tem verjetneje je, da bodo naše potrebe zadovoljene. K srečnemu vzdušju pomaga že pošiljanje osrečujočih misli podobno ko k ljube čemu vzdušju ljubečih misli.     

Po Shea (2007) srečo spoznavamo po občutkih svobode, hvaležnosti in občudovanja. Srečo občutimo v sedanjem trenutku. Zato prostranstvo svoje najboljše izbire s hvaležnosti in obču oanjem lahko preverimo. Verjamem, da potrebujemo tudi neskončno polje božje milosti in svetlobe, ki presvetli vse temne kote. Postaviti se na stališče, da se železni volji ne more nič upirati. Sreča rojeva srečo. 

Možgani so naša notranja simfonija, ker so organizirani tako, da 'proizvajajo' občutke, čustva, misli. Sestavljeni so iz debla, limbičnega dela in neokorteksa. Sreča je tudi biološko utemelje na, saj z dolgotrajno meditacijo ali molitvijo, mantrami spreminjamo možganske celice, da delujejo v smeri občutja sreče. 

Že Trismegistus je učil, da vsa duševna stanja spremljajo določene vibracije. Združujemo s tistimi, ki so našim vibracijam najbližje in v sozvočju, zato vibrirajmo na uspeh in srečo. Bese de sooblečene v svetlobo. Naše besede so naše Aladinove svetilke. Nenehno pobiramo sadove svojih besed. Zato je dobro, če evalviramo, kdaj smo se uspeli uglasiti, da bomo to vedno laž je delili drugič. Sizifovo delo pri iskanju sreče ni vedno produktivno, čeprav je vsaj včasih pot rebno.    

Literatura 

- Bes, F. & Celna, A. R. (2005). Prava sreča. Ključ do blaginje v poslovnem in zasebnem živ ljenju. 
- Bokan, R. (2004). Od čustvene inteligence do modrosti srca. Ljubljana, Zavod za izobra ževanje. 
- Bratina, L (2008). Skozi svetlobo dni in temo noči. Ljubljana, Župnijski zavod Dravlje.
- Bruckner P. (2004). Nenehna vzhičenost. Esej o prisilni sreči. Ljubljana, Študentska založba.
- Choquette, S. (2001). Uresničevanje srčne želje : pravila za ustvarjanje življenja, kot si ga resnično želite : [delovni zvezek]. Maribor : F. Trojnar.
- Dalajlama & Cutler, H. (1999). Umetnost sreče. Tržič, Učila Internacional. 
- Dalajlama & Cutler, H., C. (2005). Umetnost sreče pri delu. Priročnik za srečo v poklicu in karieri. Tržič, Učila Internacional.
- Dalajlama (2005). Pot do sreče. Razmišljanja o smislu življenja. Tržič, Učila International.   
- Dowrick, S. (2006). Chosing happiness. Short answers to big questions. London, Rider.
- Dragoš, S. (et al., 2005). Krepitev moči. Ljubljana, Fakulteta za socialno delo.
- Dyer, S. (1998). Verjemite in videli boste. Kranj, Ganeš.
- Fonseca, I. (2006). Pokoplji me pokončno. Romi in njihovo potovanje. Ljubljana, Sanje.
- Glasser, W. (1994). Dobra šola – vodenje  učencev brez prisile. Radovljica, Regionalni 
izobraževalni center. 
- Gossen, D. & Anderson, J. (1996). Ustvarimo razmere za dobro šolo! Radovljica: Regionalni izobraževalni center.
- Jeffers, S. (1999). Pogum odpira vsa vrata.  Kranj, Ganeš.
- Jeršek, M. (2000). Eliksir. Priročnik samozdravljenja. Ljubljana, Debora.
- Lubich, Ch. (2002). Vsak trenutek je dar. Razmišljanja, kako je živeti v sedanjosti. Ljubljana, Novi svet. 
- Klein, S. (2003). Formula za srečo ali kako nastanejo dobri občutki. Ljubljana, Orbis.
- Kojc, M. (2001). Pot k sreči. Ljubljana, Vale Novak.   
- Marden, O. S. (2005). Železna volja (an iron will). Šmarješke Toplice, Stella.
- McCabe, H. (2008). Dobro življenje. Etika in iskanje sreče. Ljubljana, Claritas.
- Mingjur Rinpoče, J. & Swanson, E. (2008). Radost življenja. Ključ do skrivnosti in znanosti sreče. Ljubljana, Trifilon.
- Moore, Th. (1998). Nega duše. Vodnik v globine in svetost vsakdanjega življenja. Nova Gorica, Eno.  
- Pamuk, O. (2006). Sneg.  Ljubljana, Sanje.
- Perrentis, Ch. (2007).  Zen in umetnost doživljanja sreče. Ljubljana. 
- Rowland, M., D. (2000). Popolna sreča. Naj bo vaše življenje resnično izpolnjeno. Ljubljana, DZS.
- Ruiz, M. (2005). Štirje dogovori: tolteške modrosti: praktični vodnik na poti k osebni svobodi. Ljubljana.  
- Ryan, M. (2007). Moč potrpežljivosti : kako se umiriti, da bi užili več sreče, uspeha in duševnega miru. Ljubljana, Govinda.
- Scott, C., C. (2000). Zlata pravila za srečno življenje. Tržič, Učila.
- Shea, S. (2007). Sreča je. Presenetljivi odgovor na vsakdanja vprašanja v nenavadnih časih. Ljubljana, MK.
- Tolle, E. (2005). Živeti v sedanjem trenutku: temeljni nauki iz knjige 'Zdaj'! v praksi. Kranj, Ganeš.
- Tracy, B. (2000). Vrhunsko vodenje. Ključ za uspešno in učinkovito vodenje v 21. stoletje. Ljubljana, Konsulting.
- Trkovnik, M. (2003). V vrtincu med zemljo in kozmosom. Ljubljana, Kristina svetovanje.
- Vene, B. & Grubiša, N. (2005). Karizma, samozavest in osebna moč 1. Ljubljana, Inisa.
- Walters, J. D. (1990). Vzgoja za življenje. Celje, MD.
- Ziglar, Z. (2005). Ostati pozitiven v negativnem svetu. Vsakodnevno upanje za vsakodnevne tegobe. Varaždin, Katarina Zrinski.
- Zohar, D. & Marshall, I. (2006). Duhovni kapital. Ljubljana, Tozd.

II. Iskanje prave ljubezni
 
1. Poskusi konvencionalne in individualne opredelitve ljubezni

V tem prispevku razmišljamo o vprašanju, ki si ga pogosto zastavljamo. Gre za vprašanje, kaj ljubezen je in kaj ni. Od odgovora na to vprašanje je odvisno, ali nam ljubezen pomeni veliko ali malo, ali je jasna ali pa zmedena ali pa je oboje. Praviloma do drugih gojimo takšno ljube-zen, kakršno gojimo do sebe. Večina se tega ne zaveda. Najbolje je, da jo gojimo na vseh ravneh lastne osebnosti, ker je to pogoj tudi za polnejšo ljubezen do drugih. Zato je ljubezen večpomenska. Čim več jo dajemo, tem več jo prejemamo. Nikoli ni prepozno učiti se ljubiti sebe in druge. To spontano že delamo, lahko pa bi bolj sistematično in vseživljenjsko.  

Vprašanje ljubezni se zastavlja že na najsplošnejši ravni ljubezni ali sovraštva do človeštva, na ravni filantropije ali mizantropije. To je obenem razlika med kulturo življenja in nekulturo smrti. Je bistvena razlika med človekom, ki pritrjuje življenju (nem. Ja Sager) in človekom, ki življenje zanika (nem. Nein Sager). Frankl (1993, 1994, 2005) je izoblikoval metodo logoterapije prav na osnovni sposobnosti kljubovanja duha v najtežjih razmerah v taborišču smrti.  

Osredotočamo se pretežno na partnersko ljubezen, ki je povezana s starševsko ljubeznijo do otrok in z materinsko ljubeznijo še posebej. Pokazali bomo tudi strategije učenja za izboljše vanje partnerske oz. zakonske ljubezni. Ljubezen je že kar dobro interdisciplinarno in literarno raziskana. Vendar bi lahko še vsakdo dodal še svojo, posebno definicijo ljubezni glede na lastne izkušnje. Vsi seveda ne moremo poznati vseh dosedanjih. Že na biblijski osnovi razlikujemo med brezpogojno ljubeznijo agape in pogojno ljubeznijo – eros. Ljubezen je 'molitev za povezavo', skupnost, kontinuiteto, varnost, strast, sočutje, čarovnijo, odpuščaje, igrivost, prihodnost, prihod domov (Kingma, 2003). V tem je tudi njena prihodnost.    

Ker je več vrst ljubezni, prehajamo od ene vrste ljubezni k drugi. O. y Gasset opisuje naslednje tri vrste ljubezni: telesna, pri kateri gre le za spolni stik, psihološka, pri kateri gre za osebo, ki je podrejena drugi (npr. v Laclosovih Nevarnih razmerjih) in projicirano podobo, kjer gre za ljubezen do projekcije. Po dobno Ozvald (1998) razlikuje tri vrste ljubezni kot so: telesna-vitalna (bivanjska), duševna-estetska (osredotočenost, vživljanje v drugega) in umska in duhovna ali božanska (vstajenjska, prebujevalna raven), ki jih doživljamo v sedanjem trenutku.  
 
Ljubezen vsebuje vsako afirmativno stališče do življenja tako kot sinteza, simbioza, sinergija. Fromm (2006) je posplošil ljubezen celo do te stopnje, da je nasproti temu, kar smo opisovali kot afirmativno stališče biofilije (gr. bios – življenje, philia – prijateljstvo, ljubezen) zoper stavil negativno stališče ljubezni do mrtvih stvari - nekrofilijo, ki je v bistvu sovraštvo. Ljubezen do ljubezni je le želja, ni niti čista t. j. duhovna ljubezen niti socialna ljubezen, ampak je začaran krog lastnega (na)gona oz. strasti. Je ljubezen, ki izgoreva v lastnem plame nu, ker ji je dejanska prisotnost drugega odveč. Takšna ljubezen je zgolj možna popolnost pred stvarjenjem sveta. V tem smislu je to erotomanija neobrzdane fantazije kot erotofobija bega pred človeško pogojenostjo.  

Običajno je ena od osnovnih potreb človeka v njegovem sistemu potreb potreba po ljubezni. Erich Fromm prizna pet osnovnih potreb:
- odnosnost – odnos z drugimi skrb, spoštovanje, znanje; 
- transcendenca – ustvarjalnost, razvoj ljubečega življenja; 
- zakoreninjenost – občutek pripadnosti; 
- občutek identitete – smo del kolektiva in bitja zase; 
- okvir orientacije – potreba po razumevanju sveta in našega mesta v njem. 

Po svoji celovitosti sicer ljubezen sovpada s pojmom zdravja, ki ga Sapiro (1992) opredeljuje na naslednjih ravneh: fizična, mentalna, emocionalna, socialna, personalna, spiritualna. V tem smislu strukturne ravni zdravja sovpadajo s strukturo ljubezni. Partnerja bi se morala pogovoriti tudi glede lestvice vrednot in pluralnega razumevanja ljubezni. V tem smislu piše Moeller (2004), da se resnica začenja v dvoje. Kot iztočnica dialoga je preseganje enostran skih razumevanj ljubezni. Ne pomaga paranoično zapiranje vase pred drugimi opcijami in vidiki. 

Kingma (1997) razlikuje srce ljubezni, ki je blaženi spomin, da smo bili nekoč vsi eno in ljubeznijo srca, ki pomeni težnjo dveh po združitvi. Ena stran ljubezni je občudovanje, druga stran ljubezni ni sovraštvo, ampak je strah ali celo brezbrižnost. V vsakem sovraštvu je nekaj ljubezni in obratno, zato kaj lahko preidejo ljubezenske zgodbe v kriminalne. Osamljenost je izraz potrebe po ljubezni, zavrnitev je izraz razočarane ljubezni, strah se boji izgube ljubezni. Po Wilksovi žalost objokuje izgubo ljubezni, jeza nastaja zato, ker je nikjer ne more najti, napadalnost jo poskuša ujeti, ponos ne pusti premagati obrambne zidove ega, upanje hrepeni po njej, tesnoba pa je zaskrbljena, ker je ljubezen protislovna ali odsotna (Wilks, 2001; 186). Ali se bo ljubezen razvila, je odvisno od naše čustvene kompetence. Bistvo čustvene kompetence (inteligence, pismenosti) je razvijanje čustvene samostojnosti, optimizma, srčno sti, pravičnosti z učenjem 'varnega' plavanja v nemirnih tokovih reke življenja'. Clarksonova (Clarkson, 1996) pokaže, kako je možno prehajati iz nekompetentnosti k nezavedni kompetenci. Zanimivo je, da se ljudje glede tega precej motimo in da pogosto za površinsko kompetentnostjo skriva občutek nekompetentnosti.  Morda je zato toliko zakonolomov in nesrečnih romantičnih ljubezni. 

Ljubezen se razvija v fazah celostnega stika, raziskovanja novega in vizije razvoja odnosa, vrednotenja, intime in zaveze. Večina pri prehodu v fazo pomiritve in zacelitve ran odpove, obupa. Raje odide iz situacije, kot da bi spremenila svoje strategije in izpopolnila jezik ljubezni.  Gray (2004) predlaga razne vaje in tehnike za izpopolnitev odnosa. Čudeži se dogajajo vsakemu, ki verjamejo vanje.  Postavlja naslednjih devet načel: 
1. živite kot da so možni čudeži
2. živite kot da svobodno delate, kar želite
3. učite se kot da ste začetnik
4. ljubite, kot da ste se zaljubili prvič
5. dajajte kot da že imate, kar potrebujete
6. delajte kot da denar ni pomemben
7. sprostite se kot da veste, da bo vse v redu
8. govorite z Bogom kot da vas sliši
9. praznujte kot da imate vse, kar želite.

Učenje lahko še vedno opredeljujemo kot prisvajanje znanja in spreminjanje osebe, ki se uči. Vendar pa je razmejitev med vrstami učenja, ki slednjega ne omogočajo in tistimi, ki to spod bujajo vedno bolj pomembna. Izkustveno, nereflektirano učenje tega ne spodbuja tako kot oseb nostno pomembno, globalno, transformacijsko, reflektirano izkustveno učenje. Po znamo tudi navodila za cilj - čim več ljubezni dajemo, več jo sprejemamo. 

Nekateri menijo, da je ljubezen spontana in da se je kot vrednote ne da učiti. Vendar pa danes vemo, da lahko vplivamo tudi na nezavedne vzorce, zaradi česar ljubezen ni vnaprej pripravljena usoda, kar bi bil mitični pogled nanjo, ampak je naša izbira, ki jo »lahko in moramo varovati pred vsemi nasprotnimi silami« (Trstenjak 1989, 128). Kljub temu, da se o ljubezni veliko piše in ima veliko opredelitev od pesniških do znanstvenih, je to še vedno premalo raziskan pojav zlasti za posameznika, ki si mora sam na osnovi izkušenj in zamisli izostriti občutke, čustva, razum in duha za razumevanje zanjo. Sodobni človek je ujet v zmedo erotomanije in erotofobije. Na vsakem koraku v nečem vidi ljubezen, ker postaja medijsko razglašena, pa tako redkokdaj z njo izpolnjuje svoje srce. 

Provokativno vprašanje je, ali v današnjih družinah obstajajo starši, ki otroka preveč ljubijo, ker večina otrok odraste s prepričanjem, da so bili ljubljeni premalo. Glede na izjave razvajene mladine hitro ugotovimo, da je tudi 'razsipna' ljubezen le pogojna in celo zastrašujoča. Starši npr. govorijo sinu, »če ne boš opravil mature z odliko, ti ne bomo kupili avta.« V spominu imajo izreke njihovih staršev, ki so govorili »kje pa imamo denar, da bi tebe šolali.« Stičišča sodobne permisivne in tradicionalne represivne vzgoje  tedaj ne privedejo do konsenzualnih in nenasilnih rezultatov. 

Potrošniški človek (lat. homo consumens) misli, da kupuje dobrine iz ljubezni do drugega in iz ljubezni do sebe. Pomen slovenskega pregovora, da gre ljubezen skozi želodec, se ni spremenil, ker je še vedno preveliko število debelejših ljudi. Predstava obilja kljub temu, da se postmaterialistične vrednote že uveljavljajo, ni le spiritualna. Potrebna nam je na vseh ravneh osebnosti tako kot predstava zadovoljenosti materialnih, socialnih in osebnih potreb. Medtem ko nas novodobni (new age) avtorji prepričujejo, da živimo v svetu obilja, nam ekonomisti dokazujejo, da živimo v svetu pomanjkanja. Slab kompromis pa je, da si duhovno zasvojen človek predstavlja, da živi nenavezano, medtem ko ga socialna realnost sili v vsakovrstne prisilne povezave.   

Preklop iz enega stanja zavesti v drugo stanje se zdi enostaven, vendar pa ga marsikdo ne opravi. Premalo se zavedamo, da je že v tem, ali rečemo življenju da ali ne naš prispevek h kulturi življenja ali h kulturi smrti. Zato je učenje ljubezni v 'preklopu' zavesti iz nevere v vero, iz negativnega prepričanja v pozitivno prepričanje oz. iz pasivne, parazitsko obrambne in averzivne drže v aktivno, produktivno, kooperativno. Navsezadnje je sprejemanje sebe in življenja takšnega, kakršno je, najstarejši in najmlajši recept. Presenetljivo je, da med starokitajskimi daoisti in Heideggrovim dopuščanjem vsega (nem. Gelassenheit) ni takšnega miselnega preobrata kot je med metafizičnim mišljenjem, zaradi katerega gre glavni junak v smrt zaradi neuresničljive ideje in postmetafizičnim mišljenjem, ki dopušča kulturo življenja.      

Komercializacija ljubezni lahko po svojem površinskem stilu celo nasprotuje njeni interio rizaciji. Nemirno srce je lahko le samotni lovec na avanture ali pa se odpira in razširja v smeri skladne kozmične ljubezni miru in sožitja. Zato šele z usklajevanjem različnih podosebnosti na osnovi poenotenja mnogoterosti vrednot presegamo razdvojenost (lat. homo duplex). Ali je ljubezen najvišja vrednota ali ne spoznavamo s pomočjo eko-testa. Najvišja vrednota je za nas tista vrednota, ki ji posvečamo največ pozornosti, smo zanjo najbolj angažirani, jo najbolj pogosto prepoznavamo v različnih situacijah in pomeni cilj našega poslanstva. Če smo se na osnovi vrednote ljubezni največ naučili, ker smo največ napravili na sebi in v medsebojnih odnosih, potem je to za nas najvišja vrednota.  

2. Psihologija ljubezni

Psihologija proučuje ljubezen kot odnos do sebe in odnos med ljudmi kot tudi psihično dinamiko predzakonske, zakonske in izvenzakonske zveze glede na njene pojavne oblike konfliktov in kriz in načine njihovega razreševanja. Proučuje tudi odnos med spolnostjo in drugimi vidiki ljubezni, faze razvoja ljubezenskega čustva, čustveno (in)kompatibilnost partnerjev. Razlikuje med normalnimi, nevrotičnimi in psihotičnimi oblikami ljubezni, kakor tudi med vračano in nevračano ljubeznijo, ljubezen kot premagovanje strahu, sramežljivosti in drugih frustracij. Psihologija proučuje individualno osebna in socialno-kulturna pojmovanja ljubezni.  

Na splošno velja, da ljubezen ni zaljubljenost, ljubosumje in odvisnost, je pa iskanje bližine, spoštovanje in spoznavanje. Ljubezni se učimo tem bolje, čim bolj smo se je sposobni in voljni učiti.  Ljubezen je treba ustvarjati in predvideti, da nas ne bi prepričala sovraštvo in nezaupanje. Če je ljubezen najbolj ustvarjalno in osrečujoče čustvo, ki predstavlja temelj partnerstva, zakonskega življenja in družine (Musek, 1995), potem je 'biti ali ne-biti' skoraj isto kot 'ljubiti ali ne ljubiti'. Za mnoge, od umetnikov do filozofov in verskih voditeljev, je ljubezen nekaj najpomembnejšega, najvišjega in najbolj ustvarjalnega, kar zmore človek.  Ni pa vseeno, ali jo zmore na vseh ravneh ali le na eni. Ali se res ljubezen v polnem smislu pojavi šele tedaj, ko jo posameznik začuti in opredeli ljubezen na vseh ravneh svoje oseb nosti? Psihologi menijo, da morajo biti za nastanek medsebojne, partnerske ljubezni izpolnjeni trije pogoji: 1. prisotnost potencialnega spolnega partnerja (glede na privlačnost, starost, itd), 2. kulturno okolje, v katerem se posameznik uči ljubiti in pričakuje ljubezen, ter 3. fiziološko vzburjenje, ki si ga partnerja razlagata kot ljubezensko. 

Seveda pa brez dobrega stika (rapport) ni mogoče oblikovati nobenega partnerskega odnosa. Pogoja ljubezni sta še trden občutek individualne identitete in avtonomije ter dopustitev razširitve jaza na 'deljeni jaz' (Lamovec, 1988). Drugače se lahko po Frommu razvijejo oblike psevdo-ljubezni, kot sta t. i. velika ljubezen v smislu idol in idealizacije partnerja in sentimen talna ljubezen, ki obstaja le v domišljiji namesto v realnem odnosu. V teh nepravih oblikah ljubezni je oseba vezana na lik enega od staršev in projektivno prenaša čustva, pričakovanja in bojazni na partnerja, ker ni dosegla avtonomije v osebnostnem razvoju. Avtonomne osebnosti ljubijo drugače kot avtokratske, tako kot osebnosti z visoko samopodobo in samospoštovanjem drugače kot tiste z nizko in negativno samopodobo. 

Maslow (1982) razlikuje med D ljubeznijo, ki je znak primanjkljaja oz. posledica nezadovolje-nosti primarnih potreb in B ljubeznijo kot znakom samouresničevanja. Če se partnerja z obrambnimi mehanizmi ne nahajata sredi prestižnih bojev, sta lahko spontana, pristna in poštena drug do drugega. Ko je spolnost združena z ljubeznijo in ni prisilna, gre poenotenje obojestranskih potreb. Gre za obojestransko prevzemanje odgovornosti in skrbi za drugega, za zabavo in veselje; sprejemanje in spoštovanje individualnosti drugega. Takšna B ljubezen ni posesivna. V njej gre za potrjevanje – priznavanje avtonomije drug drugega in za zdrav spolno ljubezenski odnos. Biti ljubljen pomeni biti razumljen. Zdrave osebe zato ustrezneje izbirajo partnerja glede na ugodne osebnostne lastnosti kot so poštenost, iskrenost in pogum, medtem ko so telesni videz in ekonomski ter socialni dejavniki manj pomembni. Naloga partnerjev je, da preidejo od D k B ljubezni. Potrebna nam je iskrenost (fr. serenite, angl. serenity) do sebe o tem, kaj si zaslužimo (čeprav se morda zdi nevreden), da bi lahko potegnili (e-ducere) najboljše iz sebe. Presegati zavrnitev zaradi lastne koristi. Če vsakogar sprejemamo, kakršen je, odstranimo njegov strah pred zavrnitvijo. Bodimo sebi najboljša naložba! Postavitev ciljev vodi vzvratno k uspehu. 

Tripartitna teorija ljubezni (Sternberg 1990) pravi, da obstajajo tri dimenzije ljubezni, in sicer intimnost, strastnost in zavezanost z odločenostjo. Intimnost kot pretežno čustvena kompo nenta se kaže v težnji po bližini partnerja, medsebojni povezanosti, toplini in iskrenosti, iskanju stikov in komunikacije, vzajemni čustveni podpori in razumevanju, skrbi za partnerja in visokem vrednotenju partnerja. Jasno je, da se tisti, ki se boji intime z drugim, boji sebe, kar poslabšuje odnose v stres, zanikanje, depresije in obup.

Strastnost kot motivacijska komponenta se izraža kot zanosna čustvena usmerjenost k partnerju, kot telesna privlačnost partnerja, kot želja po zadovoljitvi različnih potreb v odnosu do partnerja. Zavezanost je pretežno kognitivna komponenta in se povezuje z odločitvijo, da se na nekoga globoko navežemo, ga ljubimo in ostanemo z njim. Po Sternbergu se različni tipi ljubezenskega odnosa dajo razložiti kot kombinacije teh treh sestavin. Tako prisotnost vseh treh komponent, intimnosti, strastnosti in zavezanosti, povezujemo z idealno, konsumativno ljubeznijo. Noro ljubezen predstavlja prisotnost strastnosti in zavezanosti, tovariška ljubezen vključuje intimnost in zavezanost, romantična strastnost in bližino (intimacy). Prazna ljubezen, kakršno je priznaval Karenin do Ane v romanu Ana Karenina,  vključuje zgolj zavezanost normam. 

Z merjenjem pojava ljubezni so psihologi ugotovili, da je strukturalna sestava ljubezni podobna pri različnih vrstah odnosov, ki so jih poimenovali generalni faktor ljubezni (Lamovec, 1988). Ljudje izražamo ljubezen na šest najpogostejših ljubezenskih slogov: erotiko (gr. eros), ki se kaže kot telesna ljubezen do partnerja, ludus kot igriva in manipulatorska igriva oblika ljubezni, storge kot ljubezen, ki se razvije iz prijateljstva, obsesija (mania) kot emocionalno močna ljubezen, vendar s posedovalnim in ljubosumnim odnosom do partnerja, agape kot nesebična ljubezen do drugega in religiozna ljubezen do Boga  in pragma, kjer so objektivne informacije o partnerju (poklic, imetje…) enako pomembni kot čustveni odnos. Ljubezenski odnos med partnerjema se spreminja s časom. Tako je strastnost značilna za zgodnjo fazo ljubezni, kmalu doseže zenit in nato upade. Intimnost in zavezanost pa sčasoma naraščata, zato sta se izkazala kot ena izmed najboljših napovedovalcev trajnosti odnosa. Ljudje naj bi postopno prehajali od sebične k altruistični ljubezni.

Pogosto ljubezen identificiramo z intenzivnimi čustvi in z erotičnimi strastmi, kar nas pripelje do njenega poistovetenja z zaljubljenostjo. Vendar pa je to le druga skrajnost evropske  intelektualistične tradicije, v kateri so bila čustva predmet številnih razlag z namenom obvarovanja pred njihovo nevarnostjo in destruktivnostjo. Podobe kaotičnosti, neobvladlji vosti, animaličnosti, iracionalnosti, ženstvenosti so bile stalnice takšnega razumevanja (Šadl, 1999). Še danes nekaj štejejo le racionalno kulturno obvladana, kontrolirana, urejena čustva v imenu osebnih in družbenih ciljev. Odtod izhaja tudi težnja po obvladovanju čustev.  

Globlje v svojem sebstvu ali v srcu si želimo doživeti ljubezen kot nekaj sta(bi)lnega in celo večnega. Še danes je veliko diskusije o tem, ali zvestoba sodi k ljubezni ali ne, pri čemer zvestoba sebi ni isto kot zvestoba partnerju. Ni nujno, da bi ljubili samo enkrat v življenju. Ko preneha odnos z enim partnerjem, se čez čas pojavi drugi. Veliko odraslih fantazira o absolutni brezpogojni ljubezni, po kateri naj bi jih drugi sprejemal, ne glede na to, kaj delajo in zato pričakujejo popolno prilagoditev. Takšna nerealna pričakovanja so usmerjena zoper zakon dajanja in sprejemanja. Narcis ne zna dajati ljubezni, želi jo predvsem prejemati. Zato je  žrtev pretiranega pogojevanja. Ni mehanizma prilagajanja, po katerem se na eni strani nenehno odziva, na drugi pa nenehno terja. Sprejemanje osebe ne pomeni sprejemanje vsakega ponašanja. Govorimo o prepletanju brezpogojne ljubezni agape in pogojne ljubezni erosa.

Sodobno stališče je, da posameznik ljubezen svobodno izbira, zato je pomembno, da ne izbere najbolj noro, ampak najbolj ustrezno obliko. Ni vseeno, ali gojimo do nje asociativen ali disociativen odnos. Čim višje postavljamo ljubezen, tem teže jo uresničujemo. Pri gibanju od ljudi – odtujevanju postaja ljubezen čedalje bolj abstraktna kot misel, občutek, ideja in posta ne nevračana, zavrnjena in nesrečna. 

Narcizem je postal tako zelo razširjen pojav, da je problem zahodne kulture (Lasch, 1986). Pri razvijanju ljubezni je postala velika tema preseganje postmodernega narci(si)zma. Za narcisa je tudi ljubezen izgubila pomen, ker so njegova čustva iracionalna (kar pomeni neracionalna). Očitno bi si narcis moral ustvariti občutek, da ima nekatere sposobnosti, za katere je prepričan, da jih nima. 

2.1. Psihoanaliza in psihoterapija 
Avtorja (Beck & Beck-Gernsheim (2006) sistematično prikažeta in analizirata vrsto sprememb ljubezni; od vse večje izbirnosti, fleksibilnosti in ranljivosti zakonskih zvez, družinskih odno sov, starševstva do protislovne sočasnosti utopij pristnosti ter instrumental nosti v odno sih. Pri tem se naslanjata na teorijo refleksivne modernizacije in individualizacije, ki jo je razvil  Beck v osemdesetih letih 20. stol. Avtorja dokazujeta, da spremembe v doživljanju in udeja njanju intimnih odnosov, partnerskih zvez izhajajo iz radikalizirane individua lizacije življe nja, do katere prihaja pod pritiski informacijske modernizacije in globalizacije, ki vse večji delež stroškov in naporov za socialno reprodukcijo prelagata na pleča in stroške posamezni ka. Avtorja (Beck & Beck-Gernsheim (2006) si prizadevata za trezno in resno soočenje s protislovnostjo in težo opisanih sprememb brez moralističnih obsodb individualizacije. Ome njena monografija je postala eno od klasičnih del sodobne svetovne sociologije družine, socio logije odnosov, sociologije življenjskega poteka. 
V procesu ljubezni nastaja veliko pasti, v katere se ujamemo, če nismo nanje pripravljeni.   Pogosto ne razumemo, da ljubezen odkriva vse to, kar ji ni podobno – jezo, strah itd., vendar pa vse to tudi zdravi, če uporabimo druge mehanizme – odpuščanje, vživljanje, usmiljenje, darovanje, zahvaljevanje. Brez njih nastajajo nepotrebna zavračanja in zamere. Odtod potreba po zdravljenju deviacij. Če že ne preventivno si kurativno dovolimo biti ranljivi. V zanosu idealizacij se ne zavedamo, da smo bili že ob rojstvu smo programirani. Omejujejo nas govorjeni jezik, čutila, domača kulturna merila. V patriarhatu so bili moški dominantni. Tudi ženske pogosto ne poznajo, v čem so drugačne od moških oz. kako delujejo njihovi možgani. Razmerje moči v medsebojnih relacijah ni konstantno. Težko se navajamo na prenose moči, prepričevanja in kredibilnosti.  

Jasno je, da je že sedaj povpraševanje po psihiatričnih uslugah večje kot je ponudba in še večja verjetno bo. Mnogo ljudi trpi z nezavednimi težavami, nekateri pa si tudi z ozavešča njem še ne morejo pomagati. Premalo je le racionalno vedeti, kaj manjka, ker občuti posameznik za delo na sebi precej odporov in zato rabi socialno pomoč.   
  
Psihoanaliza pristopa k pojavu ljubezni refleksivno. Miller (1999) piše o psihoanalizi ljubez-ni takole: “Koncept in problematiko ljubezni v psihoanalizi narekujeta koncept in proble-matika transferja; tako se zdi, da je ljubezen zgolj neka pomota glede osebe. Vselej ljubim nekoga, ker ljubim nekoga drugega. Zato ima ljubezen v psihoanalizi pečat nepristnosti. Morda se zdi, da psihoanaliza ljubezen razvrednoti in da gre v smeri degradacije ljube zenskega življenja. Biti zaljubljen pomeni izgubiti se v labirintu. Na poteh ljubezni se človek ne znajde oz. se tam ne znajde. Za to, da bi bili zaljubljeni, zadošča, da ste analitik. V ljubezni obstaja naključno srečanje (Aristotelov izraz: tyche). Psihoanaliza pa vidi v njej avtomatični značaj. Analiza omogoča nekemu subjektu, da se približa temu, kar narekuje njegovo zaljubljenost.” To  pa je Freud imenoval pogoj ljubezni (nem. Liebesbedingung). Ko mladi Werther sreča Charlote se vanjo zaljubi, ker se je srečal s pogojem ljubezni, ta pa je bil izpolnjen s situacijo, v kateri je Charlote materinsko hranila skupino otrok.   

Psihoanaliza opredeljuje ljubezen kot metonimijo (preimenovanje, sposojanje lastnosti pri drugem), ponavljanje, ki vodi k  razlikovanju prvotne ljubezni od ponovljene in psihična inercija, ki nas sili k vedno enaki izbiri in prinaša konstanten način oblikovanja objekta, v katerega se subjekt investira. Pri tem gre za naslednje tri postopke: 1. kako v odnosu med ljubečim in ljubljenim v drugem odkrivati manko, 2. kako naj bi drugi zaradi odkritega manka sledil našim željam in potrebam, 3. po stilu 'modreca'  naj bi dosegli Nietzschejevega otroka ali Welwoodovo stanje prerojenja ali tudi prebujenja. Kot s platonskim modelom ljubezni razložimo le nebeško stran, ne pa tudi njene prizemljene strani, tako je tudi v krščanstvu le agape ljubezen do boga, ne pa eros. 

Ljubezen kot neobvladana strast vodi v bolezen, izigranost (nem. Verspieltes Spiel)  in pogubo. Predanost igri pomeni, da strast igrivosti obvladuje igralca. Tragična je tedaj zaigrana igra sveta, ker je človek žrtev v njej. Na to se navezujejo katastrofične teorije npr. model Titanika. Psihoterapija skuša zdraviti rane in motnje, ki jih je zapustila nesrečna ljubezen.  

Poznamo Ojdipov kompleks sinove navezanosti na mater. Ojdip bi moral sprejeti dejstvo, da ga mati ni ljubila, ker je bila ljubosumna in agresivna. Sina je napravila odvisnega od nje in od tega, kar mu manjka. Nekateri mamini sinovi, ki jih opisuje Košiček (2000), tega kompleksa nikoli ne prerastejo. So pa tudi takšni, ki ne prerastejo Othelovega kompleksa ljubosumja ali Elektrinega kompleksa navezanosti hčere na mater. To so izkrivljene podobe ljubezni v posesivnih inačicah.  

Pogosti medsebojni nesporazumi nastajajo, ker si pod ljubeznijo predstavljamo (le) točno določeno ravnanje. S tem jo nehote pogojujemo. Velikokrat nam ne znajo povedati ali poka zati tako, da bi mi to razumeli ali hoteli. Dokler se držimo le lastnih  prepričanj,  ne vidimo dejanske ljubezni med obema. Hote ali nehote oz nezavedno se sami odločimo, ali nas imajo drugi  radi ali ne, drugi pa prav tako. 

Če  ne razlikujemo predstav o ljubezni od pojava ljubezni, se nam ljubezen dogaja le znotraj pričakovanega izida. Zato se nekaterim zdi, da doživljajo samo srečne ljubezni, drugim se pa dogajajo le nesrečne. Za Milivojevića je ljubezen vse to, kar ljudje verjamejo, da je. Slabost samoomejujočih predstav je, da so potencialno disfunkcionalne. 

Milivojević (2002) opozarja na številna napačna, enostranska in ekstremna razumevanja ljubezni med ljudmi, ki jih je opazil v terapevtski praksi. Zaljubljenost ni ljubezen, ker je toga. Ljubezen ni le čustvo, ampak je dejanje, ki jo dokazujejo. Ljubezen definira kot vzajemni odnos, bližino, skupno življenje. Navaja 28 različnih izkrivljenih predstav o ljubezni, ki jih formulira v obliki deduktivnih sklepanj – silogizmov.  Naj jih nekaj navedemo z namenom, da se lahko prepoznamo v njih. Ljubezen je smisel življenja, se stalno 'čuti', v njej ni konflikta in jeze, ne sme biti trenutka ravnodušnosti, je stalna sreča, 'prava ljubezen je večna zaljub ljenost', se vedno začne z zaljubljenostjo, 'fantastična spolnost', 'ljubezen je strast', traja do konca življenja, je brezpogojna, ljubljeno osebo popolnoma spremeni, v njej se žrtvuje najpomembnejše, je nenehna pozornost, popolna predaja drugemu, je popolno razumevanje, v njej je telepatija pogosta, je popolna iskrenost, je bolečina, popolna enakopravnost, lahko ljubi mo le eno osebo, ljubezen ne obstaja ali pa mi ni pomembna (imam le njene nadomestke), ker je smisel v zanesljivejših vrednotah. Namesto modifikacije predstav in pričakovanj zavržemo raje njo samo. 

Pomembno je, kako si kdo ljubezen predstavlja, predstavljamo pa si jo zelo različno, zato je priporočljivo usklajevanje pogledov. Nadalje je pomembno, ali imata partnerja do nje sinto-pični – naklonjen ali distopični – nenaklonjen odnos. Obojestranski sintopični oz. asociativni odnos pomeni, da se oba počutita dobro v smislu jaz se O.K., ti si O.K.  Zaljubljenost pravi-loma vodi v razočaranje, če se partnerja ne začneta upoštevata takšna, kakršna sta in ne le takšna, kakršna se zamišljata. Zaljubljenost se na različne načine konča, lahko tudi v sovrašt-vu, ko posameznik tisto, kar je občudoval, zavrača. Ravnodušnost si nekateri razlagajo kot prenehanje ljubezni in prekinejo tudi odnos. Pritegnitev pozornosti z uprizoritvijo težav – prepirov, izziv. Milivojević (2002) nas sooča s predsodki o ljubezni in nam zastavi anketo, da se lahko uvrstimo med pripadnike ali zanikovalce ljubezni. 

Ljubezen je v medsebojni komunikaciji, sicer je nevračana. V njej se pojavljajo skrb za dru-gega, varovanje, strah (pred izgubo in žalovanje po njej), sočutje, podpora, razumevanje, nežnost (tudi velikodušnost, dajanje), vendar vsega tega ne smemo absolutizirati. Ljubezen sama ni dovolj, če 'povzroča' zmedo. Postane mešanica strasti oz. hrepenenja in strahov, ki posameznika prisili, da verjame v nekaj, kar ne deluje. Duhovna rast terja večstranske sposobnosti, sicer nam sčasoma propada še tisto, za kar smo se zavzemali. 

Po svoji celovitosti ljubezen sovpada s pojmom zdravja, ki ga opredeljujemo na vseh ravneh človekove osebnosti: biološka (fizična kondicija), psihosocialna in spiritualna (Ozvald, 1998). V tem smislu strukturne ravni  zdravja sovpadajo s strukturo ljubezni. Partnerja bi se morala pogovoriti tudi glede lestvice vrednot in pluralnega razumevanja ljubezni. V tem smislu piše Moeller (2004), da se resnica začenja v dvoje. Kot iztočnica dialoga je preseganje enostran skih razumevanj ljubezni. Ne pomaga paranoično zapiranje vase pred drugimi izbirami in vidiki. 

Ker so zveze, ki se začnejo z zaljubljenostjo, sebične, se redkokdaj nadaljujejo kot kvaliteten odnos ljubezni. Psihološko zrela osebnost opušča zaljubljanje, ki je le idealizacija drugega s projekcijo sebe vanj. Seveda pa sta dve napačni skrajnosti. Prva je v identifikacija ljubezni z romantično ali trubadursko ljubeznijo do nedostopnega moškega ali ženske. Druga pa je identificiranje ljubezni s spolnim odnosom. Spolna ljubezen je prepoznana kot erotika,  ljube-zenske fantazije pa kot platonska ljubezen. Največkrat se motimo, ko iščemo dokaze ljubezni. Prav  v tem, da se nekdo ne čuti vrednega ljubezni, se pokaže, da ne ljubi sebe, da jo reducira na ugodje, absolutno iskrenost in skladje.  

Vsaka ljubezen je arhetipska. Ni vseeno, ali arhetipi obvladujejo nas, kar se večinoma doga-ja, ali pa mi njih, kar je redkeje. V arhetipih kot nezavednih kriterijih se včasih kažejo previ-soki kriteriji, ki zanesljivo vodijo v razočaranja. Vsaka ljubezen je na nek način prava, ker je vsaka je na nek način in do določene stopnje vrnjena. Od nje dobimo to toliko, kar in kolikor vložimo po zakonu, kar seješ, to žanješ. In še več. Po Lacanu dajemo, česar nimamo, dovoli-mo pa, da to ima drugi (npr. očetova pohvala sina za zmago). To zmoremo, kadar je odsoten prisilni moment nagona. Do določene meje lahko v vsakem bitju nagovarjamo idealno podo-bo, ki je sami o sebi nimamo. Lacan ni natančneje razčlenil, kje so viri presežkov, iz katerih dajemo.  Lahko si predstavljamo boginjo abundancijo, ki nam omogoča, da prejema-mo in dajemo iz božjih rezerv (kolektivno ali osebno nezavednega), iz zakladnice spomina na izkuš-nje sreče, iz pozitivnih sider, zastavljenih ciljev, itd. razlikujemo naslednje tri ravni ljubezen-ske komunikacije: 1. zadrževanje zaradi pomanjkanja (scarcity), 2. enaka menjava daj – dam, 3. bogastvo (abundance) - dajanje iz presežkov, navedeno velja le za tretjo raven. Psihotera-pija se najpogosteje ukvarja s prvim modelom, ker je najbolj zasidran v tradiciji. Učimo pa se drugega in tretjega. Tudi za terapevta je vprašanje, ali lahko pripelje klienta dlje kot je prišel sam. Do določene meje smo lahko tudi sam svoj psihiater in terapevt, kar pomeni, da se sooči-mo z vzroki jeze in žalosti in potem plačamo ceno za doseganje duševnega miru v zdravem odnosu. Terapevt (iz gr. therapeuein – streči, negovati) daje pacientu vsaj del ljubezni, ki je ni imel v otroštvu.  Ko si to lahko daje sam, postane sam svoj terapevt. Prav tako sta si terapevta zakonca, ki sta v prijateljskem razumevajočem odnosu.

Danes razlikujemo med zvestobo sebi in zvestobo partnerju. Sposobni smo imeti radi več ljudi, a to ni priporočljivo. Lahko  nadaljujemo še tako slabe zveze ali prekinjamo še tako dobre v imenu še boljših, ki se morda izkazujejo kot slabše. Iluzija je, da se ljubljena oseba pod vplivom močne ljubezni popolnoma spremeni. Prav zaradi pomanjkanja ljubezni v otroštvu ali v sedanjosti bi se morali osredotočati  na odgovoren odnos do samega sebe in drugih. Iz rezul tatov Žoržovega čepovanskega projekta in drugih raziskav (Bluestein, Coloroso) sledi, da preveč ljubezni staršev do otrok prav tako škoduje kot premalo.  Ena smer vodi v narcizem, druga v razvajenost, obe pa imata določene skupne lastnosti (Žorž, 2004). Izkušnje kažejo, da se dolgoročno le tisti spremenijo zaradi odnosa, ki jih ljubezen osreči in jim pomeni smisel življenja. Če je sprememba le funkcionalna, iz ego-aktivnega stanja, 'zacvetijo' v navidezni spremembi in ko nastanejo problemi, zopet postanejo težavni.  Dolgotrajne izkušnje kažejo, da se starševska in partnerska ljubezen prepletata in druga drugi določata stopnjo kakovosti.  

“Pomembno je izbrati partnerja, ki ima za nas dovolj vrednih kvalitet in nas njegove pomanjkljivosti ne motijo preveč” (Milivojević 2002, 272). Iz mitologije izvira predstava o ljubezni kot žrtvovanju, zato so nekateri še prepričani, da se bo drugi žrtvoval zanje, če jih ljubi, sicer jih ne. Taka oseba se utemeljuje v ločenosti jaz – drugi, zaradi katere se je treba odpove dati sebi zaradi drugega. Drugega ljubijo le zaradi ugodja in dokler so ljubljeni. Zanje je smiselna le dilema žrtve ali sebičnosti, popolne homogenosti ali razpada odnosa. Do realnega odnosa med obema partnerjema sploh ne pride. Teror fascinacije je prikazan marsikje. Gostečnik (2002) opisuje, da nevrotična ljubezen vodi v izsiljevanje žrtve in nasilje, ker ni vzajemnega afekta, ni vživljanja – empatije v partnerjeva čustva, ni rasti, je le prisilno (kompulzivno) ponavljanje starih vzorcev v začaranem krogu.  Zato Gostečnik podobno kot Maslow in Milivojević razlikuje med ljubeznijo zaradi potreb in potrebe zaradi ljubezni in daje prednost drugi pred prvo. Psihiater Scott Peck (2006) pa zdravljenje motenj povezuje še z božjo milostjo in duhovno rastjo.

Komunikacija med pacientom in terapevtom poteka po transferju pacientovih čustev na terapevta in kontra-transferju prenosa terapevtovih na pacienta. Bistveno je, da se pacient uči z drugih zornih kotov pogledati na svoj konflikt in pri tem transformira svoja negativna čustva v pozitivna.    

Frankl in Lukasova sta izumila logoterapevtsko metodo zdravljenja smisla ljubezni. Zanju je najpomembneje, da posameznik najde smisel in samorealizacijo v družini. Za doživljajske vrednote je potrebna celostna ubranost človeka v stanju notranjega miru in pripravljenosti sprejemanja dejanskosti in plemenitenja z njo. Človekova zmožnost za ljubezen v smislu ljubiti in biti ljubljen (lat. homo amans) se po eni strani izmika aktu volje kot vera, upanje, po drugi strani pa prav uporaba logoterapije kaže, da se da nanjo vplivati.
 
Ker se ljubezen uresničuje v komunikaciji, je pomembno, kateri jezik govorimo s partnerjem. 
Po antropologu Chapmanu (Chapman, 2002) se učimo vseh pet jezikov kot so: 1. afirmacije – pohvale, prošnje, hvaležnosti, prijaznosti, 2. posvečeni čas pozornosti, 3. sprejemanje daril, 4. usluge in 5. dotik (s spolnostjo), ker so za nekatere bolj značilni nekateri za druge pa drugi. Le redki obvladujejo vseh pet v enaki meri. Ti jeziki so povezani z različnimi vrstami potreb in dveh orientacij k ljudem ali od njih. Uporabljamo jih pri orientaciji gibanja k ljudem. Samski stan na srečo ni nujno povezan z odljudnostjo.  Chapman (2008) predvideva uporabo nasled njih sedmih lastnosti za srečo v ljubezni: prijaznost v radosti pomoči drugemu, potrpežljivosti v sprejemanju nepopolnosti sebe in drugega, odpuščanje,da se osvobodimo okov jeze, spošto vanje vseh ljudi kot prijateljev, skromnost, da damo prednost drugemu (za vami gospod), velikodušnost v podarjanju sebe in iskrenost pri odkrivanju tega, kar smo. Chapman (2008) podob no kot Ferrucci hvali prijaznost, potrpežljivost, velikodušnost z radodarnostjo. Meni, da se je za ljubezen treba žrtvovati, kar po moje pomeni, da se ji predamo. Iskrena ljubezen izhaja iz naših globin, ko smo sami s seboj.  

Chapman je pet jezikov strnil v formulo velikodušnosti, ki  je v podarjanju svoje pozornosti, časa, zmožnosti, denarja in sočutja drugim. V socialni realnosti imamo opravka z maloduš nostjo. S prenosnimi telefoni ustvarjamo informacijski kaos in brezobzirnost drug do drugega. Dajemo prednost nekomu, ki si morda tega ne zasluži in jo odvzemamo tistemu, ki si jo je morda zaslužil bolj. Manjka potrpežljivost, ki je v tem, da nekomu, ki je nepopoln, to dovolimo. 91% anketiranih se je opredelilo, da so žrtve javnega izkazovanja tehnološke brezobzirnosti. Pravilo spoštovanja do bližnjega je, ne odgovarjaj na klice prenosnega telefona, če se z nekom že v živo pogovarjaš. Mobilci so zato tako zlorabljeni, ker jasno pokažejo, da daje mo prednost trenutnemu – prekarnemu pred trajnim.  Zakonska zveza pa naj bi bila ravno najtrajnejša skupnost. Pristna, skromna ljubezen zrcali zaveda nje mesta posameznika, ki ga ima na tem svetu. Vprašanje je, kako je mogoče, da nisi nič boljši in slabši od tega, kar si. Ponižnost v zakonu pome ni, da se znamo čemu odpovedati, kar nam je dragoceno in dajati partnerju prednost pred seboj.  Papež Janez Pavel je  ugotovil, da je ljubezen darovanje sebe.  
Današnje krhke zveze nobenega od teh nasvetov ne upoštevajo. Film Woodyja Allana Ljubezen v Barceloni ne prikazuje dejanjske ljubezni, ampak le krhko, pogojno in k spolnemu užitku naravnano romanco v troje. V filmu nastopata Vicky in Cristina, Američanki, ki preživ ljata poletje v Barceloni. Vicky (Rebecca Hall) je v resni zvezi z dokaj dolgočasnim Dougom, Cristina (Scarlett Johansson) pa je precej svobodomiselno dekle, ki je pripravljena na skok v posteljo s prvim ljubimcem ne glede na posledice. Dekleti spoznata karizmatičnega umetnika (Javier Bardem) in njegovo lepo, a malce neuravnovešeno bivšo ženo (Penélope Cruz). Cristina živi z njima nekaj časa v uravnoteženem ljubezenskem trikotniku, dokler se ga iz neznanih razlogov ne naveliča. Ker ne ve, da je ustvarjena za nekaj več od sebe, se odloči za tavanje v lastnem labirintu. Zapusti ju, Marija pa spet postane agresivna do bivšega moža in ljubosumna na Vicky, ki jo umetnik z masko Don Juana pokliče na novo romanco. Vicky se vrne k možu. Drugi značaji pa ostanejo v precej kaotičnem stanju.  Partnerji, ki ne znajo urediti ljubezenskih razmerij, živijo v svetu iluzij in polresnic, mask (npr. Don Juan in lahka ženska) in prikritih strahov in očitne avtodestruktivnosti. Kjer botruje naključje, je lepota hitro pokvarljivo blago. Učiti se je treba nenasilne komunikacije.   
Zato tudi Fromm (2006) meni, da se je treba produktivne ljubezni učiti. Zanjo izpostavlja tri pogoje: 1. osredotočenje – koncentracija, 2. samodisciplina, kar pomeni, da vsako umetnost vadimo tudi tedaj, ko nam ni všeč, 3. kontemplacija. Ljubezen je produktivna, kadar naletimo na pozitivni odziv. To  je treba povezati s Chapmanovi petimi jeziki ljubezni. 

Hendrix (1999) je v svojo terapijo zakonskih težav prevzel več teorij kot so behaviorizem, duhovna tradicija zahoda, sistemska teorija, elemente transakcijske analize in kognitivne teo rije. Izhaja iz preseganja mitov o Erosu in Psihi in Tristanu in Izoldi. Zanj je osnova uspešne ga zakona zdravljenje ran iz otroštva, kar pa ni mogoče, dokler prevladujejo prestižni boji v zakonu, ki izhajajo iz strategije starih možganov boja ali bega. O nezaceljenih ranah iz pretek losti govori film Viharna noč.  Sporočilo filma Viharna noč je, da se ljudje vse življenje spoz navamo tako druge kot sebe, zato ni niti malo neverjetno, da ljubezen svojega življenja odkri jemo nekje na sredi svoje življenjske poti. Včasih to traja dlje ali pa se zgodi prav takrat, ko kaj takega najmanj pričakujemo. Viharna noč je novo delo avtorja romantičnih dram Beležnica in Ljubezen v steklenički: to je zgodba o koprnečih srcih in tlečih ljubezenskih čustvih, v katero se ujameta zdravnik Paul in raztresena Adrienne. 
Avtor filmanega romana Nicholas Sparks je prepričan, da se je z Viharno nočjo vrnil k svojim literarnim koreninam. V viharni noči se na samotni obali srečata ženska, ki je razočarana, ker jo je mož prevaral in ločen moški, ki kot kirurg nosi senco krivde neuspele operacije. Čeprav de facto ni kriv, se mora možu umrle žene opravičiti. Vendar to ni vse. Oba ljubimca imata krizo vesti zaradi svojega sorodstva. Od rešitve je odvisna njuna prihodnost. Ljubimca drug drugemu celita rane, pri tem pa se izmenjujejo čust va sreče, žalosti in jeze, frustracije ter strast, nestrpnost in potrpljenje. Sparks pokaže  razvoj čustev moških in ženskih likov. Paul se ne more vrniti k svoji novi ljubezni, ker ga je doletela naravna katastrofa. Zasul ga je plaz. Ali z novimi spoznanji o sebi obogatena ženska nadaljuje zakonsko zvezo ni več pomembno.    
Res je, da je naša želja zavezana tudi želji drugega, toda ali drugi res želi to, kar mi želimo.  Nihče ne želi biti zgolj objekt želje drugega, sicer se romantična ljubimca zreducirata zgolj na sredstvo ohranjanja strasti drug pri drugem. Nihče ni tega bolje opisal kot Johnson (1993). Glasserjeva realitetna teorija sloni na tem, da znamo prekiniti s tistim, kar nas kontrolira od zunaj. Vendar pa le avtonomna izbira ni vse. Treba je najti tiste postopke ravnanja, ki omogočajo polno delovanja mehanizma interakcijske komunikacije in s tem preseganja neusklajenosti med dvema partnerjema.  

“Pomembno je izbrati partnerja, ki ima za nas dovolj vrednih kvalitet in nas njegove pomanjkljivosti ne motijo preveč” (Milivojević, 2002; 272). Welwood (1999) pogosto opozarja, da je v ljubezni najpomembneje zavedanje nasprotij, ki ji sledi preobrazba srca. Kdor odklanja intimno zvezo, odklanja sebe. Zagovarja takšno izkustvo sebe in drugega, kakršno je, četudi je ambivalentno ali protislovno. Odnos je zdrav, če dopušča prost pretok med plimo in oseko. 

Ljubezen je kot blagodejna energija obenem največja zdravilna moč. Videli smo že, da duhovno zavest spodbujamo na več načinov. Po Kingmi (Kingma, 1997) je treba verjeti v ljubezen, zaupanje, predanost in služenje. Vera  v uresničitev sanj kot želja, da ta čaka na nas in da naj se ji le odpremo. Ve, da ponos škoduje ljubezni kot tudi ve, da ljubezen vsebuje določene jezikovne izraze (npr. svetost spolnega akta) in občutke. Zato pravi: “Če niste pripravljeni, da bi bili ljubljeni, potem nikoli ne boste.” Priznajmo si, da je to tisto, kar si želimo. V vsakem trenutku naj bi bili pripravljeni ljubezen emocionalno izvesti.   

Na duhovni ravni se ljubezen ne boji ponižanja ali poraza, ker vse prenese. To terja neomajno zaupanje, da bomo na tem področju zmagovalci. Ne kaže odnehati, vendar tudi ne izsiljevati.Vse to so dobre izkušnje drugih, ki jih pogosto pozabljamo. Če mislimo le na to, kakšnih kompetenc mi ali naši partnerji nismo imeli, da bi ostali skupaj, potem pozabljamo, da je za Akvinskega že moč volje ljubezen. Lahko bi vse to, kar vemo danes, vedeti že tedaj, pa bi se na višji ali nižji ravni samopodobe niti tedaj niti sedaj ne bi odločili. Drugače povedano: lahko preživimo v še tako slabih pogojih okrnjene ljubezni, lahko pa v optimalnih pogojih soglasja zaradi težnje po popolnosti propademo kot Jane Austin, ki je razdrla zaroko in ostala sama iz strahu pred bedo.    

3. Pota k avtobiografski zgodbi

Vse življenje se učimo ljubiti življenje, svet, v katerem živimi in ljudi s katerimi se (vsak dan) srečujemo na različne načine. Vse življenje se učimo občutenja ljubezni, ker le na takšen dolgi rok dobimo odgovor, kako živeti z več nežnosti in več ljubezni. Veseliti se resnice je mogoče, če znamo pretrpeti bolečine. Najprej pa se je treba zavedati, da ljubimo kljub odporom v sebi in iz okolja. Če nismo dobili dovolj ljubečih čustev v ranem otroštvu, se moramo učiti njihove skrite vire sami odpreti z novim znanjem. 

Umetnost ljubezni – ars amatoria  je med ars vivendi umetnostjo življenja in ars moriendi umetnost umiranja. Ljubezen izvira iz duha kot tok, ki kathektira objekt želje, ko mu daje energijo; ego pa to blokira, dekathektira – umika energijo z drugega.  Na splošno velja Jungov izrek  “kjer vlada ljubezen, ni nobene moči volje, kjer pa vlada moč, ljubezni primanjkuje. Eno je senca drugega.” Pri razvoju ljubezni je treba razlikovati dve volji, ker se 1. brez osebne volje ljubezen ne more razvijati, saj ni odločitve za njen razvoj in 2. brez dejanja volje do usklajevanja pa ni uresničitve zamisli, kako si želimo biti pošteni, resnični in odkriti z drugimi in s seboj.   

Zrela ljubezen in intimnost sta možni šele, ko se partnerja zavestno odločita, da bosta začela odrešenjski proces odpuščanja, si vse odpustila in začela znova. Zato pa rabita milost, ki omogoča preseganje starih vedenjskih modelov, ki vodijo v vse večje spore, zamere in konflikte brez medsebojne rasti. Neodpuščanje kot vir razdora v vsakem odnosu nastaja zaradi nezdravega ponosa, ki blokira posameznika v psihološki in duhovni rasti.  Drugi v nas kliče nerazrešene in nezavedne vsebine, ki kličejo po odrešenju in jih sami ne bi mogli zaznati, z zaupanjem pa se ta občutja razvijejo. 

Vse vrste in oblike ljubezni so svete, če izhajajo iz univerzalnega vira. Nihče nima pravice preganjati ene v imenu druge. Ne boli ljubezen, ampak predsodki o njej. Žival pozna le eno vrsto ljubezni in to je instinktivna. Človeštvo pa živi v družini ljubezni, ki se bodo še razvijale in zato nanje gledamo evolucijsko.  

Prav tako so pomembna vprašanja, 1. kdaj se iz ljubezni česa naučimo glede na stare že kristalizirane vzorce nezavednega, 2. kdaj vzorce skušamo spremeniti in se učiti iz izkušenj spremenjenih vzorcev, 3. kdaj je Sizifovo delo po kontingentnem eksistencialno poetičnem modelu.  Vsak model ima svoje prednosti in slabosti, vendar pa je pri izbiri enega ali več od njih treba sprejeti tudi (ne)logične posledice odločitve. Ni  toliko pomembno, kaj smo izbrali kot to, da (p)ostanemo samozavestni zdaj in tukaj (Jeffers, 1994).   

Če je skrivnost vere v ljubezni in upanju, je skrivnost ljubezni v milosti in dopuščanju vsega ali po Fichteju v hrepenenju po neskončnem. Ljubezen z omejitvami postane zgolj pogojna, zemeljska in minljiva.   Smisel ljubezni je večznačen, ker ne gre le za poenotenje človekove narave.  Njen smisel je lahko produktiven ali avtodestruktiven. Ljubezen, ki le razdvaja, boli, omamlja, ki le bega sem in tja, osamlja, je v skrajni posledici nemoč prepuščanja drugemu zaradi nesposobnosti iti iz sebe in premoči avtodestrukcije, takšna  ni vrednota sočutja (Mitleid), sožitja, sodelovanja. Produktivnost ljubezni iščemo v smeri ustvarjalnosti (kar je smisel dela, ki ga radi opravljamo), plodnosti v smislu rojstva otroka, občutka povezanosti z vsemi in zlasti z bližnjim, kar je smisel socialne ljubezni. Ljubimo zaradi svoje absolutne enkratnosti. V ljubezni je sreča, pogum (biti sam) s seboj, doživeti vse, kar se da v enem samem (razširjenem) trenutku. Temeljni smisel pa je brezpogojno priznanje pomena drugega bitja. Za nemškega filozofa Leibniza je ljubezen želja po sreči drugega, ob kateri si tudi sam srečen. Smisel ljubezni je v ustvarjanju, ki je enako vrhunskemu stanju duha. Dosežemo ga lahko z različnimi sredstvi kot so: obredi, poglobljen dialog, fizično gibanje, izbrana glasba, lepe podobe. 

Poznamo tudi metodi kontrastiranja in dihotomiziranja lastnosti ljubezni in tega, kar ljubezen ni. Ljubezen je brezpogojna, strah pa nenehno postavlja pogoje, prva nič ne pričakuje, strah pa vse mogoče, ljubezen temelji na spoštovanju, strah pa ne, ljubezen je usmiljena, pozna pa sočutje, ljubezen je odgovorna, strah se je izogiba, prva je prijazna, strah pa ne.  Ravno zato, ker je takšno nasprotje med ljubeznijo in strahom Ruiz (2002) svetuje naslednjo vizualizacijo: predstavljajmo si, kako smo eno s partner-jem, sicer pa poiščemo takšnega, ki nam je najbliž-ji. Je to res praktični vodnik k popolnim odnosom. Sami smo ljubezen in božanska sila, zato je ne iščimo izven sebe. To bi bila le manipulacija drugega.
 
Sanja Rozman (2004) meni, da vsi iščemo ljubezen in beremo knjige o njej. Sanja išče tisti njen obraz, v katerem se lahko najbolje izrazi. V svoji avtobiografiji (Rozman, 1998, 2004) opisuje, da se je od ljubezni včasih oddaljila, včasih pa se ji je približala. Naučila se je, da je sicer svobodna, da v življenju preizkusi različne poti, le slepiti se ne sme z zasvojenostjo. Navsezadnje je le prisluhnila notranjemu glasu in si je dejala: "Tukaj sem, človek sem, vredna sem ljubezni! Naj se zgodi, kar se ima zgoditi! Pripravljena sem!" nato je skozi njo stekel tok ljubezni, ki jo je povsem spremenil. Dovolila si je biti to, kar človek resnično je. Dovolila je izraziti božansko iskro v sebi. Iskre je začutila tudi v drugih ljudeh. Ti so se zbrali okoli nje in jo prosili, naj jim pomagam, da se bodo tudi sami rešili iz svojih iluzij. Na biografijah drugih se (ne)hote učimo reševati tudi svoje avtobiografske težave pri razvoju ljubezni.

Ljubezen in zasvojenost se izključujeta. Ljubezen je sposobnost, da se te dotakne drugo človeško bitje, in pripravljenost, da ta dotik spremeni to, kar si, kar delaš, kar rečeš in kar postaneš. Zasvojenost je dejanje, ko se poskušamo zliti z neko aktivnostjo, snovjo ali osebo, da bi preživeli, vzdržali ali omilili svoje izkušene trenutke. Je  izkušnja povezanosti, ki vključuje ranljivost, vdajo, občutek vrednosti samega sebe, stabilnost in voljo, da se raje soočiš z najslabšem v sebi, kot da bi zbežal. Nasprotno pa je zasvojenost stanje ločenosti, ki vključuje pretirano ukvarjanje s samim seboj, neranljivost, nizko samospoštovanje, nepredvidljivost in strah pred tem, da bi te soočanje z lastno bolečino ne uničilo. Ljubezen je širjenje, zasvojenost pa oženje zavesti. Zasvojenost ne pusti prostora za ljubezen, kar vodi do zlorabe sebe in posredno tudi odnosa. Zasvojenost je dejanje, ko se poskušamo zliti z neko aktivnostjo, snovjo ali osebo, da bi preživeli, vzdržali ali otopili svoje izkušanje trenutka. Strah te je, da bi te soočanje z lastno bolečino uničilo. Ljubezen pa je intima in bližina. Ljubezen je širjenje, zasvojenost pa oženje zavesti. Zasvojenost ne pusti prostora za ljubezen. Ravno zato večina ljudi začne zlorabljati neko sredstvo ali odnos: ko je bilo dovolj prostora za ljubezen, ljudje okoli nas niso bili ljubeči.

Bližina ni le dogodek, ampak je dolgotrajni proces, ki ga izberemo ali zavrnemo. Vsak trenutek izbiramo, ali se bomo izrazili ali branili, ali se bomo cenili ali podcenjevali, ali bomo povedali resnico ali pa se skrivali. Gre za postopke približevanja ali odtujevanja drugim. Bližina pomeni, da se odločimo povezati se s svojo največjo resnico v tem trenutku, in ne, da se ji izognemo. Rilke meni, da čas, ki odide s težavami, ni izgubljen. Najteže je ostati ljubeč človek. Ker delamo majhne korake, smo večni vajenci ljubezni. Učenje terja veliko notranjega miru, potrpljenja in zbranosti.  

Pogosto se motimo, ko menimo, da so drugi prav takšni, kakršni smo mi. To vodi do nesporazumov in do nespoštovanja razlik in drugačnosti. Drugim ne dovolimo, da bi se nam razkrili. Če pa ne dobimo ustreznega odziva (glej poglavje o izkrivljenih predstavah pri Milivojeviću), mislimo, da nam ni hvaležen in da nas ne ljubi.  Prava ljubezen je tista, ki razume in sprejema različnost.  Ne vemo, kako na drugega vplivamo. Vsako sporočilo je nam reč eksperiment z negotovim izidom. Vprašajmo se, kaj bi drugi potreboval in kaj bi mi potrebovali, če bi bili v njegovem položaju, kako bi sprejeli to, kar rečemo z njegovega vidika. Lahko tudi prosimo drugega, da pove, kaj rabi. Ideja o vsiljevanju dosledno zanemarja to vprašanje. Zaljubljenost daje vtis, da je z njo ljubezen že dana. Ker še ne vsebuje empatije, je učenje ljubezni najtežje učenje, od katerega nekateri prehitro odstopijo glede na to, da traja od rojstva do smrti.   
Podajamo še prirejen Vprašalnik o ljubezni (Caddy & Plats, 1996),  ki ga bralci lahko izpolnijo zaradi vpogleda v svoje razumevanje tega pojava v tem trenutku.  
1. Zakaj sem v ljubečem s to osebo ali s temi osebami? 
2. Kako razmišljam o ljubezni? 
2a) Kako razmišljam o tej osebi oz. osebah?
3. Kako občutim ljubezen? 
3a) Kaj čutim ob tej osebi oz. osebah? 
4. Kaj bi dal(a) za nekoga, ki ga ljubim? 
5. Čemu je potrebno priznati ljubezen? 
6. Kako se odločam o ljubezni?
7. Kako izražam ljubezen? 
8. Kaj je zame ljubezen? 

4.	Jaz, midva in mi v ljubezni

Za razlikovanje pogojne in brezpogojne ljubezni je potrebna modrost izkušnje. Pavel v Pismu Korinčanom pravi, da je “ljubezen potrpežljiva, ljubezen je prijazna. Ljubezen ne pozna zavisti, bahavosti in ponosa. Ljubezen ni groba, ni lakomna, ni razdražljiva, niti zamerljiva. Ljubezen ne uživa v nesreči, temveč se veseli v resnici. Vedno obvaruje, vedno zaupa, vedno upa, in vedno vztraja. Ljubezni nikoli ne spodleti.” To je ljubezen, ki vse snuje, vse objema, vse prežema, vse presega, vsemu se predaja, a se sama ne povišuje in ne ponižuje.  

Verhaeghe (2002) je prepričan, da bodo v prihodnosti le manjšina partnerjev obdržala trajno ljubezen, večina pa je ne bo mogla. Ponekod oba zakonca rabita za osebno rast isto (doživeto-podoživeto) izvenzakonsko izkušnjo erotične noči z ravno nasprotujočima učinkoma delovanja nanju zdravo-bolno. Ne vemo, ali je bila za obe ženski sreča svilarja Harveja izkušnja tako dragocena, da sta se mu ena za drugo umaknili, postali epizodni in mu omogočili pozabo morebitnih neprijetnosti in težav z njima z varne razdalje od razmerij z eno ali drugo. Moški, ki se ravna po absolutiziranih romantičnih predstavah ostane sam. Načelno je vseeno ali začnemo oblikovati (zakonsko) ljubezen od duha k čutom – od zgoraj navzdol ali od čutov k duhu od spodaj navzgor k duhu. V nadaljevanju bomo pokazali duhovne napotke za pridobitev občutka izpolnjenosti v ljubezni.   

Zastrašuje nas naš notranji kritik. Vprašanje je, kako zaustaviti napade notranjega kritika, da presežemo negativnosti in bojazni, da bi nas ne obsojali zaradi negativnih nagnjenj. To vprašanje je podobno vprašanju po odpravljanju projekcije kritike sebe v druge in strahu pred zavrnitvijo, ki jih težko sprejmemo. Od drugega rabimo in pričakujemo pozornost do sebe. Če je nimamo že kot otroci, protestiramo in se upiramo. Partnerja si odpravljata otroške travme, če sta za to dovolj vešča. Širita prostor razumevanja, ko si lahko vse povesta. Že pri Nietzscheju se resnica začenja v dvoje. Partnerja ne običajno vesta, kako se je možno pogovarjati o občutljivih temah in vsebinah. 

Kot smo že pokazali, se ljubezen nenehno izmenjuje, ker jo nenehno dajemo tja, kjer je še ni in sprejemamo od tam, kjer je (navidez) ni, če nas vodi sebstvo, ki ga dojemamo intuitivno. Četudi partnerja začasno ni, črpamo od njega (tistega, ki je bil ali naj bi bil) ljubezen, ker se tako navajamo živeti. 
Alkoholizem je takšen pojav, čigar odpravljanje terja spremembo načina življenja in refleksijo osebne identitete. Ocena 'patološkosti' proces zdravljenja celo blokira. Ker vzorci vedenja niso več tradicionalistično vnaprej določeni, se mora posameznik nenehno pogajati s samim seboj in z drugimi za pogoje možnosti svojega (in družbenega) življenja. Malokdaj pomisli mo, da svoboda izbiranja oblik (samo)nadzora vključuje nujo pogajanja, ki rezultira v takšnih in drugačnih posledicah.  V posttradicionalistični družbi mora posameznik samopripoved nenehno predelovati in jo prilagajati praksam življenjskega sloga.  
Za določena vprašanja je aktualna dihotomija zunanjega in notranjega, za druga pa inter aktivna. Ne zadostuje ugotovitev, da si tudi dihotomičen že interaktiven in obratno. O svojih mravljinčenjih bi napravil že določeno meditacijo – afirmacijo. 
Najtežje se je dokopati do ljubezni kot duhovne rasti kot to poimenuje Scott Peck. Obstaja več vrst seminarjev, ki se ukvarjajo z ohranjanjem in razvijanjem ljubezni v zakonski zvezi. Ločenci in poročani samci-samice so tisti, ki so prezgodaj obupali na poti do najvišjega in najglobljega osmišljanje odnosa, v katerem so rasli in pri tem zakrneli. Fleksibilnost se nezavedno zaradi povratka k starim navadam sprevrže v togost, inovativnost v rutinskost in skupna pot v neizogibne prestižne boje. Ni jasno, ali bodo ti kratki ali dolgi, ali se bomo iz njih kaj naučili, ali pa jih bomo opustili. Tudi ni jasno, ali se bomo pri tem sklicevali in se opirali na druge poročene pare. Ali bomo sploh kdaj prerasli delno pozabljene vzorce reagiranja svojih staršev? Pogosto govorimo o njih kot o zgolj slabi dediščini za prihodnost, čeprav je v njih tudi marsikaj dobrega. Pogosto se dogaja, da mislimo nanje zgolj z moteče strani podobno kot motrimo tudi na podoben odnos s partnerjem.
V domu v Kančevcih na Goričkem smo imeli duhovni seminar zakonskih parov od 21. do 23. 11. 08. Skupino je vodil duhovnik, usmerjal pa jo je zakonski par, ki je takšen seminar opravil že pred 20 leti. Načelno je biblioterapija potekala v koncentričnih krogih: jaz, midva in mi. Pogosto niti ne vemo, kakšna je kakovost naših občutkov ob zaznavah določenih dejstev, kon fliktov in problemov. Mislimo, da niso pomembna, prehitro jih kvalificiramo za dobra ali slaba. Zasujemo jih z negativnimi prepričanji. Zato biblioterapija pomaga,. Da si jih ob sporni zadevi ozavestimo, jih opišemo v zvezek ali na list, ki ga predamo partnerju, da prebere sporo čilo z vsebinske in odnosne strani. Podobno stori tudi partner. Partnerja se o prebranem pogo vorita. Na ta način se učita aktivno poslušati. V spoznavanju drug drugega vadita medsebojno sprejemanje in razumevanje. Pri tem je pomembna ugotovitev, da imajo drugi pari podobne probleme in da težijo k istemu cilju, kako rešiti, kar se rešiti da. Ker je bil to duhovni seminar, je tu kriterij Biblija. Učimo se, da smo vsi eno in da ni sramote, ki ne bi mogla biti odrešena. Ob sporočilih vodilnega para spoznavamo, zakaj je zgolj materialna faza pomenila separatni model poročenih samcev – samic. Kjer sta dva je Jezus tretji med vama. Vsak je najprej navajen reševati svoje včasih pa tudi skupne probleme sam. šele tedaj, ko par uvidi, da sta se tako ne da živeti, ker se vedno bolj odtujujeta, skuša obuditi in poglobiti medsebojni odnos. Več problemov rešujeta skupaj pod vodstvom vsevednega in vsemogoč nega. Ko zaupata njemu, tudi drug drugemu zaupata. Ker imata podobno komunikacijo tudi z drugimi, se postopno spreminja svet.                      
V njun odnos se naseli mir. Večina se boji svobode zaradi odgovornosti. Morda tudi večina ne pove, kaj želi zaradi ponižnosti, ki bi jo morali investirati. Nisem dobro razvil preklapljanja od znotraj navzven in obratno, kakor bi bilo potrebno. Ljubezen se da razumeti po Heisenbergovem načelu nedololočljivosti vala ali delca. Če jo razumemo fluidno, uide v nebo, če jo hočemo urediti rutinsko, pa iz nje izgine svoboda in izgubi žar. Zato jo je težko definirati in uresničevati. 

Danes smo ljudje še vedno spolno odtujeni. Bojimo se intime, bojimo se bližine. Obojega pa si tudi želimo, vendar tega protislovja ne razumemo. Zato ostaja mnogim pot do coincidentia oppositorum zaprta. Vsako verovanje je tudi že ljubeče osrečevanje z radostjo v vseh svetovnih religijah - budistični, muslimanski, judovski, krščanski itd. 

Moški po eni strani pozdravljamo spolno enakopravnost žensk. Opašamo pa, da ne znajo skle pati kompromisov in da niso več prijazne. Nedokočana spolna revolucija je prinesla ženskam več avtonomije, vendar je demokracija spolov še odprto vprašanje (Luce Irigaray). Še vedno prevladuje heteroseksualni stereotip, čeprav se homoseksualni obrazec na Zahodu hitro uveljavlja. Monogamni reproduktivi tip spolnih razmerij se danes delno umika pluralnim poskusom.  Ljubezen kot strast in kot bolezen se je pojavljala že v antiki, kar je razvidno iz poezije (visoka pesem) z željo, da bi bil partner srečen in si srečen tudi sam (Leibniz). 'Prvi pogled' tudi ni nov  izum. Privlači nas nekdo, ki lahko izpolni naše življenje. Romantična ali nedostopna ljubezen je postala od 18. stoletja dalje v Evropi družbena sila. Koreninila je v trubadurski ljubezni. Sovpada z vzponom evropskega romana. Giddens (2000) pravi, da gre tu za samospraševanje 'kako čutim do drugega' in 'kako drugi čuti do mene'.  »Ali so najini občut ki dovolj globoki, da bodo vzdržali dolgotrajno vez?« Nastane potreba po stabilnosti čustev.  Anticipacija prihodnosti se na tleh sanjskih predstav ne more realizirati. V srednjem veku je junakinja dokaj pasivna. V sodobnih romanih so pa neodvisne, aktivne in polne duha. Tako ženska zmehča nedostopnega moškega in ga pripravi, da ji vrača ljubezen. To je bila nekoč naloga moških osvajanj. Danes iniciativa samo z ene strani ne zadostiuje več. Ne vem, če je kdaj v praksi držala antična teorija, da se par rodi že rodi v primernosti eden za drugega in da se obe polovici le še najdeta.  Ženske nove generacije se razlikujejo od svojih mater in babic po zgodnejših spolnih izkušnjah, ki so tudi izvenzakonske. Posebnost zakona od 19. stoletja dalje je, da se v njem prostovoljno najdeta samec in samica, ki ga doživljata kot past (npr. Ana Karenina, madame Beauvary. Držo samcev podpira danes razširjena narcistična kultura. V karierizmu ženske danes ne zaostajajo bistveno za moškimi. Karierne zakonske zveze so plitve. Morda prav zato ženske za moške ponovno postajajo skrivnost. Ni več jasno, do katere mere so pripravljeni spoznavati sebe in partnerke. Se razkrivati v občutkih brez presoje. Porast nasilja v družini kaže, da razmejevanje med njima poteka brez pravega dogovora in da ne spoštujeta meja drug drugega. Veliko slovenskih pregovorov je, ki svetujejo bodočemu možu in ženi, kako se lahko dokoplje do premoči v novi zvezi. Vendar pa je že dolgo časa jasno, da projektivna idealizacija romantične ljubezni ne zadostuje. Zato Giddens (ibidem, 67) piše tudi o »sotočni ljubezni, ki pomeni enakost v čustvenem dajanju in sprejemanju«. Ne gre več za posebnega človeka, ampak za posebno, soustvarjeno uravnoteženo razmerje. Sanje o romantični ljubezni so pogosto ženske privedle v gospodinjsko podrejenost. V tem se vidi njena neuravnoteženost. Sotočna ljubezen se razvija le toliko, kolikor se razvije intimnost, do koder partner drugemu razkrije svoje skrbi, potrebe in ranljivost. Prav tu se vidi 'umetnost ljubezni'. To ni večno in edino, ampak je le dovolj za nadaljevanje.  Moški se  za to še vedno ne čutimo zreli in radi prikrivamo čustveno odvisnost od žensk. Ni vezana izključno na heteroseksualnost in na androginost. Zasvojenost je škodljiva za posameznika, zato strokov njaki veliko pišejo o tem, kako jopremagamo. Tudi Giddens jo definira kot obrambni mehanizem, beg in pomanjkanje avtonomije izbire v smislu samoomalovaževanja in odklap ljanja. Ogrožena je identiteta jaza kot celote. Ženskarji so mojstri retorike romantične ljubez ni, vendar iz nje niso sposobni napraviti socialno koherentne zgodbe. Kot spolni pustolovci so odvisni in imajo več žensk. So  'fetišisti, ki hrepenijo po ženskem čevlju, sprijazniti pa se morajo s celo osebo' (Krauss). Po vsem tem je jasno, da se zasvojeno razmerje bistveno razlikuje od intimnega razmerja. Ljubezenski filmi, drame in romani raje prikazujejo zasvoje nosti, kar pomeni, da romantična razmerja ne prerastejo v sotočna, ki se ukvarja z vsemi vidiki socialne realnosti. Podobno kakor so pari čustveno nezreli eden za drugega, so tudi do otrok, ki jim ne pustijo odrasti in jih zlorabljajo.              

Zato je tako pomembno, da otrok dobi že v najzgodnejši dobi temeljno zaupanje do življenja, sicer ga bo temeljno nezaupanje preganjalo vse življenje. Od tega je odvisna razvoj odnosov v smeri kulture življenja in kulture smrti, kakor tudi pritrjevanje ali zanikanje življenja (nem. Ja-Sager, Nein-Sager).   

Giddens ne misli, da moški nismo sposobni izražati čustev, ampak nismo sposobni samopri povedi, ki bi nam omogočila z demokratično ureditvijo medosebnega življenja (ibidem, 122). To pomeni, da smo moški manj pripravljeni na sotočnost, ki pomeni enako izmenjavo zaradi spominov na patriatrhalno ureditev predhodnih družin. Moški se borimo za ohranitev epizodič ne seksualnosti, pa četudi nasilno. Spolna delitev dela ostaja nedotaknjena, saj moški nismo pripravljeni sestopiti z oblasti (Giddens, ibidem), toda soudeležba žensk v ekonomiji je dej stvo. Zato tudi 'čista razmerja' niso brez protislovij. Ni vseeno, kako se v njih shajamo in raz hajamo. Vsaka vrsta ljubezni je lepa. Vsaka pa tudi naleti na strahove in odpore. Še v pred moderni Evropi so se starši tako kot se še v nerazvitem svetu še danes iz ekonomskih razlo gov dogovarjali za poroke svojih sinov in hčera. Meščanski svet je opravičeval svobodno lju bezen dveh, vendar s ciljem poroke. Ker pa je to dolgoročno pogosto vodilo v nesrečo, se da nes skuša rešiti pred javnostjo vsaj epizodnost preobražene intime. V tem smislu teče raziska va o telesni govorici privlačnosti (Bešter, 2004) Vendar pa cerkvene po roke še vedno slonijo na zaobljubi večne ljubezni iz poslanstva na osnovi odločitve za pozitivno mišljenje in delova nje za danega partnerja. V tem smislu se glasi krščanska zapoved 'ljubi bližnjega kakor same ga sebe'. Godi  se vama po vajini veri. Zato pričakujta najboljše. Raziskave tudi potrjujejo, da  
Je ljubezen do sovražnikov tudi zdrava. Noben čudež ni prevelik za nas, nobena beseda nima pomena, ki ga ne bi mogli razumeti, nobeno dobro dejanje ni nemogoče. Je že res, da nisem prenesel nasprotovanja, čeprav nisem obvladal lekcije neupiranja. Ne vemo, da beg pred prob lemi, te spodbudi, da bodo tekli za nami. Če nas določeno stanje ne vznemirja, njegovo breme odpade pod lastno težo (Scovel Shinn, 2007). 
 
Nekateri menijo, da se učimo ljubezni, tako da širimo varnost na nova področja. To pomeni, da ne bi smeli biti preobčutljivi za bolečine. Po Frommu je oblikovanje značaja odvisno od načina, kako zadovoljujemo temeljne potrebe kot so: ustvarjalnost, samostojnost, notranja varnost, potrebo po prilagoditvi lastnih potreb drugim in poštenost. Sicer se zadovoljuje iz destruktivnih vrednot. Zato Fromm piše o značaju posameznika in družbe kot  tudi o zdravi družbi. Negativni ali primitivni značaj nastane, ko se  posameznik ne razvija v smislu alter ega, ampak izrazito ostaja pri jazu.

Sreča in ljubezen sta soodvisna pojava. Murphyjeva sugestija je: ljubim se, sem poln energije. Mir in harmonija se pretakata v meni. Ta notranja trdnost me osvobaja za pozitivno, srečno in uspešno življenje. Dobro in varno se počutim. Sebe dvigam iz nesamostojnosti. Ljubezen me osvobaja za pozitivno, srečno in uspešno življenje. Z ljubeznijo spoznavam izvor svoje moči in negujem svoje telo kot tempelj. Z ljubeznijo spoznavam izvor svoje (nad)osebne moči, obravnavam svoje telo. Nauk te afirmacije je, da sreče ni brez ljubezni in občutka preplav ljajoče energije (Klein, 2003).
   Literatura

- Adorno, T., W. (1950). The Authoritorian Personality. New York, Harpers Brothers.
- Benett-Goleman, T. (2004). Alkimija čustev. Kako um ozdravi srce. S predgovorom Dalajlame. Ljubljana,  MK.
- Beck, U. & Beck-Gernsheim, E. (2006). Popolnoma normalni kaos ljubezni. Ljubljana, FDV. 
- Bešter, A. (2004). Neverbalno komuiciranje in medsebojna privlačnost. Diplomska naloga. Ljubljana, FDV.
- Bokan, R. (2004). Od čustvene inteligence do modrosti srca. Ljubljana, Zavod za izobraževanje. 
- Caddy, E. & Plats, D., E. (1996). Ljubezen moja odločitev. Praktični vodnik za ljubeče življenje. Ljubljana, Rea.
- Chapman, G. (2002). Zmaga ljubezni. Ljubljana, Tuma. 
- Chapman, G. (2008). Z ljubeznijo do sreče. Sedem lastnosti ljubezni, ki bodo obogatile vaše življenje. Tržič, Učila International.
- Csikszentmihalyi, M. (1990). Flow. The Psychology of Optimal Experience. New York, Harper Perential.  
- De Las Casas, B. (1993). Uničevanje Indijancev in evangelizacija. Zelo kratko poročilo o uničenju Indij. Le na en sam način lahko pravo vero razširimo po vsem svetu. Celja MD.
- Erjavec, A. (2003). Adonuo yu Haidegeer : Cong xiandaizhuyi dao Houxiandaizhuyi. V: Difference / [ed.] Jin Huimin. - Kaifeng : Henan daxue chubanshe, 2003. Str. 137-149.
- Ford, D. (2002). Temna stran iskalcev svetlobe. Ljubljana, Aura.
- Frankl, V. E. (1993). Kljub vsemu rečem življenju da. Celje, Mohorjeva družba.
- Frankl, V. E. (1994). Volja do smisla: osnove logoterapije in bivanjske analize. Celje, Mohorjeva družba.
- Frankl, V. E. (2005). Človek pred vprašanjem o smislu. Izbor iz zbranega dela. Ljubljana, Pasadena. 
- Fromm, E. (2006). Umetnost ljubezni in življenja. Ljubljana, MK. 
- Giddens, A. (2000). Preobrazba intimnosti : spolnost, ljubezen in erotika v sodobnih družbah. Ljubljana: Založba.
- Glasser, W. (1998). Ostati skupaj. Vodnik teorije izbire za trajni zakon. Radovljica, Regionalni center.
- Goethe, W. (1996). Trpljenje mladega Wertherja. Ljubljana, CZ. 
- Goleman, D. (2000). Working with emotional intelligence. New York, Bantam Books.     
- Gostečnik, Ch. (2001). Poskusiva znova. Ljubljana, Frančiškanski družinski inštitut.
- Hendrix, H. (1999). Najina ljubezen. Od romantične ljubezni do zrelega partnerstva. (getting the love you want). Ljubljana, Orbis. 
- Jeffers, S. (1994). Čar samozavesti. Ljubljana, Ganeš.
- Johnson, C. (1994). Srečni v ljubezni. Ljubljana, CZ.
- Kingma, D. R. (1997). Srce in duša. Ljubljana, Ganeš
- Kingma, D., R. (2003). 365 dni ljubezni. Ljubljana, Govinda.
- Klein, S. (2003). Formula za srečo ali kako nastanejo dobri občutki. Ljubljana, Orbis.
- Kojc, M. (2005). Učbenik življenja. Ljubljana, Domus.
- Košiček, M. (2000). Ne boj se ljubiti. Radovljica, Didakta.
- Kyle, D. (2000). Štiri moči voditeljstva. Navzočnost, namen, modrost in sočutje. Ljubljana, Amalietti.
- Lamovec, T. (1984). Emocije. Ljubljana, FF.
- Lamovec, T. (1988). Priročnik za psihologijo motivacije in emocij. Ljubljana, FF. 
- Lasch, Ch. (1986). Narcistička kultura. Zagreb, Nolit.
- Luhmann, N. (1990). Amour comme passion: codification de l´intimite. Paris, Aubier.
- Maslow. A. (1982). Motivacija i ličnost. Beograd, Nolit.
- Milivojević, Z. (2002). Formule ljubezni. Kako ne uničiti lastnega življenja, ko iščete 
pravo ljubezen. Ljubljana, Zoemi.   
- Miller, J., A. (1999). O nekem drugem Lacanu. Ljubljana, Analecta.
- Moeller, M., L. (2004). Resnica se začenja v dvoje: pogovori v dvoje. Ponatis. Celje, Mohorjeva družba. 
- Musek, J. (1995). Ljubezen, družina, vrednote. Ljubljana, Educy. 
- Novak B. (1996): Poti do avtonomne osebnosti. V: Angelca Žerovnik (ured.): Vzgoja vred note cilji. Zbornik simpozija v Cankarjevem domu 7. oktobra 1995. Državljanski forum. Ljubljana, Družina. Str. 58 - 87.
- Novak, B. (2007). Slapovi resnice : pesniška zbirka. Ljubljana: NLP, 2007. 65 str. http://www.geocities.com/NLPmojster/slapovi_resnice.rtf. [COBISS.SI-ID 1646679]
- Ovid, P. N.  (2002). Umetnost ljubezni. Ars amatoria.  Ljubljana, Modrijan.
- Ozvald, K. (1998). Kulturna pedagogika. Ljubljana, Jutro. 
- Pascal, E. (1999). Živeti z Jungom. Vodnik po dognanjih jungovske analitične psihologije v vsakdanjem življenju. Ljubljana, Sophia. 
- Peck, M. Scott (1998). Ljubezen in duhovna rast v obdobju negotovosti. Ljubljana, MK.  
- Peck, M. Scott (2006). Ljubezen in duhovna rast: nova psihologija ljubezni, tradicionalnih vrednot in duhovne rasti. Ljubljana, MK.
- Pieper, J. (2002). Vera, upanje, ljubezen. Ljubljana, Družina.
- Platon (1960). Simpozion ali o Erosu.  Ljubljana, SM.
- Rijavec, M., Miljković, D.  (2002). Srce & ljubezen: psihologija ljubezni. Ljubljana, MK. 
- Rozman, S. (1998). Peklenska gugalnica. Ljubljana, Vale Novak.
- Rozman, S. (2004). Sprememba v srcu. Studio Moderna, Revija Viva.
- Ruiz, M. (2002). Štirje dogovori : tolteške modrosti : praktični vodnik na poti k osebni svobodi. Ljubljana : Gnostica, 2002
- Slapnik, M. Ljubezen. Maturitetna raziskovalna naloga. Mentorica Katarina Rudolf. Kamnik, Srednješolski center Rudolfa Majstra. Ekonomska gimnazija. Glej spletne strani: http://ma-sl.com/main/dat/raziskovalna%20naloga.pdf. 14 strani. 
- Sternberg, R. (1990). Psicologia dell' amore. Milano, Bompiani. 
- Šadl, Z. (1999). Usoda čustev v zahodni civilizaciji. Ljubljana, Sophia. 
- Welwood, J. (1997). Prebujenje. Odkrivanje svete poti v intimnih odnosih. (prevod Love and awakening. Discovering the sacred Path of Intimate Relationship). Ljubljana, Tangram.
- Welwood, J. (1999). Potovanja srca. Pot zavestne ljubezni. Ljubljana, Tangram.
- Wilks, F. (2001). Inteligentna čustva. Svojo krono nosim v srcu, ne na glavi. Kranj, Ganeš.

III. Šola prijaznosti kot odgovor na prijazno šolo  

1. Uvod

Človek je tudi vrednostno bitje. V času praznine bi se tega moral zavedati še bolj,ker je to oblika krize. Vseživljenjsko se učimo zastopati svoje vrednote in jih braniti pred neustreznimi. V tej zlasti notranji bitki skušamo nenehno vzdrževati labilno ravnotežje. S samim seboj skladen človek je to, kar je, prav zaradi skladnega sistema vrednot. Ne bomo se ukvarjali z različnimi teoretskimi koncepti vrednot, ampak samo s funkcijami nekaterih vrednot. Vrednostnih sistemov je več. Vprašanje, kako se orientirati med spremen-ljivimi sistemi vrednot, je danes prav tako pomembno kot vprašanje, kako se orientirati med različnimi sistemi vrednot. Različni družbeni in šolski sistemi poudarjajo različne vrednote. Krščanstvo in nekatere druge religije poudarjajo ljubezen, socializem enakost, kapitalizem privatno iniciativo, totalitarni režim poslušnost in ubogljivost, postmoderna pa ima vse vrste vrednot. Krščanstvo je danes spravljivo, tako do cepitev znotraj sebe kot tudi do drugih verstev.

Pogosto slišimo o 'prijazni šoli', ki naj bi bila to, kar šola danes v mnogih pogledih ni. Pod pojmom prijazna šola razumemo, da so vsi temeljni cilji šole doseženi v za vse udeležene prijetnem ozračju. To se sliši nekako tako kot Busheva reforma 'no child left behand'. To se zlahka izrodi v svoje nasprotje in se je že, ker skritega kurikula socialne neenakosti ni mogoče eliminirati. Dejstvo je, da je šola nekaterim učencem in dijakom najpogosteje muka, nujno zlo in Prokrustova postelja vedenja in znanja. Starši se pogosto pritožujejo, da šola otroke po eni strani preveč obremenjuje po drugi pa premalo nauči. Učitelji najpogosteje tarnajo, da so razmere nevzdržne. Politiki nezadovoljni s stanjem, šolo stalno spreminjajo. V čem je tedaj prijaznost takšne  prijazne šole? Prijazna politika do šole je možna le kot avtopoezija in ne  kot umazana pesem.  

Prijaznost je prav tako dvosmiselna oblika manipulacije kot vsaka druga vrednota. Pri tem je treba poudariti, da je vsak poskus vplivanja na drugega manipulacija. Pomembno pa je ali je to pozitivna ali negativna manipulacija, ki je le kratkoročna, ker jo klienti hitro odkrijejo. Da bi se lahko učili preričevati (persuase)  moramo najprej vedeti, zakaj ljudje sprejemajo takšne odločitve, kot jih. Prepričevanje je kot gradnja hiše, ker naša osebnost daje prepričanjem strukturo in podporo. Upoštevajmo zunanji videz, glas in nastop.   

Prijazno poučevanje (gentle teaching) navaja učence k povezovanju, medsebojni odvisnosti, spoštovanju in solidarnosti. Usmerjeno je k učenju vrednot in spodbuja osebno rast. Prijazen učitelj nagrajuje prispevke učencev s pohvalami in spodbudnimi ocenami. Vsaj včasih poma ga poučevanje z emocionalnimi in racionalnimi nasprotji (na glasno tiho, na molčeče učence z navdušenjem). Pomeni tudi, da učitelj da učencu nalogo, ki ga veseli. Stremi k demokratične mu vodenju, pri katerem ima vsak iniciativo.   

2. O moči prijaznosti
 
Humana šola prijaznosti je šola odnosov. Kako jih doseči in vzdrževati? Da bi se o tem nekoliko poučili, si preberimo knjigo Moč prijaznosti1 (Ferrucci, 2007). V njej opisuje naslednje vrednote prijaznosti, iskrenosti, topline, odpuščanja, stika, občutka pripadnosti, zaupanja, pozornosti, empatije, skromnosti, potrpežljivosti, velikodušnosti, spoštovanja, prilagodljivosti, spomina, zvestobe, hvaležnosti, služenja, radosti. Najpomembnejša vrednota in nenasilni način komuniciranja je prijaznost (kindness), ki je nekakšen začetek in konec, ker se kot rdeča nit povezuje z vsemi drugimi  vrednotami. V 18 poglavjih, od katerih je vsako posvečeno enemu od naštetih vidikov prijaznosti, se mehko pomikamo od mitov, legend in osebnih anekdot, do znanstvenih raziskav in kratkih filozofskih razprav. Prijazni  ljudje imajo več možnosti za uspeh, pomagajo uspeti drugim ter počasi in vztrajno odvračajo naš svet od nasilja, sebičnosti in samovšečnosti če se želite osebno, duhovno ali poslovno razvijati, je prijaznost dokazano najbolj učinkovit način za to. Vsako poglavje o vrednoti poglobi z drugo staro zgodbo. Njegov namen je, da skozi t. i. globalizacijsko ohlajevanje nehumanosti spet vpelje duha prijaznosti, ki pomeni globalizacijo s človeškim obrazom. Zanj se moramo boriti od znotraj. 

Kako prepoznamo prijaznost? Huxley se v duhovno zgodovino človeštva tudi z neizmerno filozofsko radovednostjo; eksperimentiral je s širitvijo zavesti, saj ga je preseganje njenih običajnih meja še posebej vznemirjalo. Ko so Ferruccija  ljudje vprašali, »katera je najbolj učinkovita tehnika za spreminjanje življenja. Morda je nekoliko neprijetno, da moram po letih in letih raziskovanj in eksperimentov reči, da je najboljši odgovor – bodite bolj prijazni«. Prijaznost odpira vsa vrata, ker je tudi povezana z vsemi drugimi pomembnimi vrednotami. Budisti govorijo celo o ljubeči prijaznosti.
  
Navedeni citat je iz uvoda knjige, ki jo je italijanski psihoterapevt, študent in sodelavec ustanovitelja psihosinteze Roberta Assagiolija, dr. Piero Ferrucci, ki je med drugim uredil knjigo predavanj znamenitega Aldousa Huxleya. Njegova teza je, da v tem vznemirljivem in nevarnem trenutku človeške zgodovine prijaznost ni razkošje, temveč nuja«. Od nas je odvisno, kaj bomo v življenju številnih možnosti izbrali. Bomo stopili na pot sebičnosti in zlorabe ali pa na pot solidarnosti in prijaznosti? Prijaznost si ljudje velikokrat napačno predstavljajo, zlasti na Slovenskem, kjer živi veliko zadržanih, vase obrnjenih ljudi. Številni samomori, vsako leto več depresivnih bolnikov, agresija na cestah in nasilje drugih vrst so dokaz, da prijaznost še ni splošno razširjen pojav. Prijaznost zaradi prijaznosti same, ko daješ, ne da bi v zameno kaj pričakoval, ko pomagaš, ne da bi računal na izkupiček svoje pomoči, ko se ljudem nasmehneš, ker si vesel samega sebe in zato tudi njih, ko sočutno skrbiš za otroke pa stare in bolne, ker tako hoče tvoje srce in ne sebična računica. Prijaznost je že oblika hvaležnosti za svoje življenje tudi tedaj, ko bivamo polno in radostno. 

Ferruci navaja izbran etični kodeks vrednot, ki so primerne za duševno zdravje. Zato se pozabavajmo z vprašanjem, kaj je duševno zdravje. Poznamo ljudi, ki so ali na invalidskem vozičku (npr. naš psihiater in pisatelj Jože Felc) ali kako drugače fizično prizadeti, pa jih občutimo kot zelo zdrave ljudi. In poznam ljudi, ki fizično delujejo kot namazan stroj, a se mi zdi, da so bolni. Ortodoksno medicino zanimajo predvsem bolezni, zlasti telesne, ki se jih da zdraviti po njenih vzorcih. In zdravi najpogosteje simptome, ker do vzrokov ne pride. Vzroki pa so najpogosteje duševne vrste, zato me zanima opredelitev duševnega zdravja. W. Glasser, oče realitetne terapije in teorije izbire, opredeljuje duševno zdravje takole: »Duševno zdravi ste, če ste radi in uživate v družbi večine ljudi, ki jih poznate, posebno še s pomembnimi osebami, kot so družinski člani, spolni partnerji in prijatelji. Večinoma ste srečni in povsem pripravljeni pomagati članom družine, prijateljem, kolegom, ki potrebujejo pomoč. Živite tako, da je čim manj napetosti, veliko se smejite. Uživate življenje in nimate težav s tem, da so drugi ljudje drugačni od vas. Zadnje, kar vam pade na misel, je, da bi koga kritizirali ali ga poskušali spreminjati.« Kako  ljudje prepoznavamo svoje duševno zdravje? Kriterij zanj najde psihiater Glasser v napotku: »Ustvarjalni ste v vsem, česar se lotite, in uživate bolj, kot ste pričakovali.« Te pogoje lahko izpolnjujemo tudi tedaj, ko smo telesno prizadeti ali nesrečni.
budisti pravijo »ne prizadeni druge s tem, kar meniš, da bi prizadelo tebe.

Preprosta človeška prijaznost ni klečeplazenje, laskanje in še manj hinavščina. Ferrucci  se ne ukvarja s tem, kako se jo da zlorabiti. Pokaže pa, da površinska prijaznost 's figo v žepu' ni dovolj. Tako prijetna je za vse, za prejemnike in ponudnike in vendar je tako težko dosegljiva. Nekateri so se že davno v antiki odločili, da želijo biti prijazni do vseh. Če se navadimo, se  da. Ne sprašujte, kako. Pravilo je: »Do vseh bodi prijazen, tudi do tistih, ki so nesramni do te be – ne ker so oni prijazni, temveč ker si ti prijazen.« Prijaznost koristi trgovcem. O trženju je tako ali tako napisanega izjemno veliko, kako iztržiti sebe, pa ne. Vsi, ki smo se kdajkoli pote govali za kakšen posel, službo ali kar je takega, smo morali prikazati sebe v pravi luči. 

Pričakovanja so pomemben mehanizem zavedanja vrednot. Ni slabo, če vemo, kaj oseba na drugi strani pričakuje, da  ji/mu realno predstavimo sebe in koristi, ki jih prinesemo s seboj. 
Vajeni smo, da se imamo radi takšni kot smo, vzvišeni, oholi in bi kljub temu radi lepo živeli. Da bi lepo živeli, nas morajo drugi sprejemati. Da bi nas drugi sprejemali, moramo biti prijaz ni, celo iskreno prijazni. To pomeni, da so prijazni tisti, ki imajo radi sebe in potem tudi dru ge. Če pričakujemo, da bi se moral svet spremeniti, da bi ga mi imeli radi in bi bili posledič no prijazni, smo razočarani tako kot bi bili v Huxleyevem 'krasnem novem svetu'.  Od nas je odvisno, ali bo to začaran krog neupravičenih pričakovanj in razočaranj ali benigna spirala, ki nam jo odpira Ferrucci.  

Ker očitno še manjka prijazna komunikacija vprašajmo se, s kom se raje družimo, s prijaznimi ali z onimi drugimi? Koga raje zaposlimo ali sprejmemo v svoj kolektiv? Enostavno, vedno in povsod prijazne ljudi, tudi če sami nismo taki. Ker se s prijaznimi ljudmi da delati. Govorimo o prijaznih, ne brezhrbteničnih ljudeh. Takih, ki z veseljem priskočijo na pomoč, ne da bi pričakovali, da se jim vse takoj povrne; ki sodelavcem prinesejo krofe, ko se vračajo s sestanka in so ravno na Trojanah, ali piškote iz pekarne. Mogoče rože za 8. marec ali kaktuse za dan mučenikov. Take ljudi »zavohamo«. So prijazni in priljudni ne glede na položaj, ki ga zasedajo, ne glede na plačo, ki jo imajo. In so tudi taki, ki so žal neprijazni vedno in povsod. Ker so preveč »pomembni«. Takih se vsi izogibajo. Če ste prijazni, pomeni, da se imate radi, da cenite sami sebe in se ne bojite, da vas bodo drugi imeli za manj pomembne. Še vedno se lahko postavite zase. Poudarite in »daste vedeti«, kaj je prav in kaj ne. Toda to lahko opravite z občutkom do sebe in drugih ali brez tega. Svet je veliko lepši in večji, če spremenimo perspektivo, ko se zjutraj, kljub dežju, nizkem pritisku, gneči na cesti, preprosto odločim za lepši dan. Vsak  se sam se odloči, kakšen bo dan in kako ga bo sprejel. Kakšno vlogo bo igral v svojem življenju, četudi le za 24 ur. 

Prijaznost je tisto osebno, kar vnesem v dober stik s stranko, sogovornikom, partnerjem. V poslovnem svetu je še veliko neprijaznosti zato, ker so nekateri pozabili, zakaj so v poslu. Ne vedo, kaj je njihovo poslanstvo. V sami prodaji je prijaznosti precej več – tam dobri prodajalci vedo, da je prodaja intimen stik med dvema in če je razmerje plodno, se rodi še veliko prijaznih prodaj. Prijaznost nekoga, ki stoji pred nami, je sporočilo že samo zase. Sama prijaznost še ne odpre vrata v lepo prihodnost, jo pa nagovarja. Strah, monotonost in apatija jo odganja. Zato recite partnerju: »Užijva te skupne trenutke in narediva kaj iz njih.« Prijaznost je darilo, ki ga nenehno trosimo drugim in ga nikoli ne zmanjka. Tudi ko pišemo. Tudi jaz, tu in sedaj. Predstavljajte si zdaj, da odložite to navdiha polno avtomatsko pisanje in odprete pismo, ki so vam ga ravnokar prinesli. V njem so moje besede, prijazne, kakor je avtor sam. To pa je že tema prijaznosti na način vizualizacije ali transa. 

Amalietti (2007) opisuje nauk o ljubeči prijaznosti kot metta sutra. Tisti, ki so dobri in radodarni, bi morali skrbeti za to, da so vedno dostojanstveni, neposredni in milih besed brez vsake ošabnosti skromni, zadovoljni in nezahtevni, da ji dolžnosti n4 preobremenjujejo na svojih poteh pa se drže sredine. Ne glede na stanje, v katerem kdo je, ga ne prezirajmo. Človek naj blagruje vse z brezmejnim srcem kakor mati otroke.  

Prijaznost ima številne obraze, toda njeno bistvo je zelo preprosto. Prijaznost je način, ki zahteva manj napora. Prihrani nam veliko energije, ki bi jo drugače morda zapravili za sumničavost, skrbi, zamero, manipulacijo ali nepotrebno obrambo. Z izločanjem nebistvenega nam vrača preprostost bivanja. Oblike prijaznosti kot oblike gibanja duha je treba podobno kot manifestacije drugih vrednot izumljati vedno znova. 

Ferrucci razkriva presenetljivo skrivnost srečnega življenja: bodite prijazni. Tega se navadi mo le z globinskim učenjem. Pri tem nas ne bi smela ovirati obtožujoča komunikacija okoli nas.  Prijaznost je na prvi pogled v našem svetu videti kot razkošje, a postaja nuja smisla za nas vse. Knjiga, ki v času »globalnega ohlajanja« medsebojnih odnosov znova ogreje srce in nas spomni na vrednote, zaradi katerih smo kot človeštvo preživeli in se razvijali. Z njo lahko znova stkemo vezi iskrenosti, topline, zaupanja, zvestobe, pripadnosti, spoštovanja in solidar nosti 

Duhovna inteligenca je kompleksni prilagodljivi, uravnovešen sistem (Zohar & Marshall  2006). Z vprašanjem, kdo deluje, zadenemo na najgloblje plasti našega samozavedanja. Upo števajmo načela samoorganiziranja, pomnenja, nestabilnosti, pojavljanja (holistike, prilagod ljivosti, razvojnih mutacij, razdiralne moči zunanjega nadzora, načelo raziskovanja, vnovične presoje, in načelo urejenega kaosa (ibidem, 111). 
 
3. Kontekst prijaznosti so druge vrednote

Kdor prioriteto vrednot postavlja narobe, išče rešitev zunaj sebe, na površini, v soljudeh, v šolanju. Nikjer ne prepoznajo v sebi  božjega odseva. Tudi šolanje je dostikrat kompenzacija za pomanjkanje lastne rednosti. Skušajo se reševati s potrjevanjem, z uspehom, tudi z izobrazbo. Problem vrednot se pokaže z globinskim občutkom nesprejetosti, vrednosti. To pa se kaže v različnih podobah, kot depresije, občutki napetosti, tesnobe, psihosomatske težave in različne težave v odnosih z ljudmi, v družini, skupnosti. V ozadju je strah in negotovost. Mno gi nimajo izkušnje sprejetosti, niso doživeli potrditve in takoj, ko jih nekdo 1e malo kritizira, so v krizi. Današnji človek ne zmore globinske navezanosti. Ima premočan ego, da bi se spoznaval kot ljubljeno bitje. Ne zmore črpati gotovosti, stabilnosti iz vrelca čiste ljubezni v sebi, ampak se zateka v vsa mogoča malikovanja. 

Če primerjamo Ferruccijevih 18 vrednot z evropskimi, opazimo, da jih ni toliko med civilnimi vrednotami kot med religioznimi. Za evropski prostor so pomembne naslednje vrednote: sprejemanje človekovih pravic in parlamentarne pluralne demokracije, tolerantnost, spošto-vanje različnih mnenj, solidarnost in ljubezen do bližnjega (kot nasprotje egoizma in potrošništva), čut odgovornosti, odprtost do drugih kultur, ras in kontinentov. 

Ker Evropa ni le multikulturna, ampak tudi multireligiozna skupnost, so univerzalne vrednote vseh religij ljubezen, sočutje (gr. eleos, angl. compassion, nem. Mitleid), zvestoba, skrb in solidarnost zidaki etike odpuščanja  in medkulturne tolerance. Pri tem  je treba opozoriti, da ima tako sočutje kot tudi druge vrednote ambivalentne učinke. Toleranco  bi bilo treba kot civilizacijsko pridobitev gojiti na vseh ravneh zaradi nenehne nevarnosti dramatičnih prelomov, tako kot mir. Sodi med najteže priučljive vrednote, ker je rasno, nacionalno, ekonomsko in  kulturno  diskriminiranje  je še vedno  razlog za najhujše zločine.   

Vrednostne usmeritve v laični šoli so po Evropski iniciativi naslednje: pravičnost, refleksiv-nost, sposobnost anticipacije posledic delovanja, sposobnost sprejetja pluralnosti in protislov nosti sveta, človečanske pravice, čast in dostojanstvo, pripravljenost na odločanje v konflikt nih situacijah, demokratičnost in sodelovanje, ekološka zavest in ravnanje, interkulturnost, multikulturnost, toleranca do kulturnih, nacionalnih in nazorskih različnosti ter komunikacija. Iskrenost je olajšanje. 
 
Za Ferruccija je  »prijaznost sinonim za mentalno zdravje«. Ferrucci se pogosto sklicuje na raziskave, ki pa jih ne poimenuje in ne navaja empiričnih rezultatov. Na ta način ne vemo, katere raziskave kažejo, da tisti, ki darujejo prijaznost v njenih mnogoterih pojavnih oblikah drugih vrednot, kot so iskrenost, toplina, odpuščanje, zaupanje, pozornost, empatija, potr pežljivost, velikodušnost, hvaležnost, služenje itd., te vrednote  kot darilo sami v obilju prejemajo. Zakonca Hicks ugotavljata ta efekt po Abrahamovem zakonu privlačnosti (enakega z enakim), lahko pa bi ga ugotavljali že po etičnem zlatem pravilu. 

Morda je pretirano reči, da so hvaležni ljudje bolj učinkoviti, vsekakor pa so pa bolj integra-tivni, ker sprejemajo spremembe v smislu povezav starega z novim. Ferrucci je prepričan, da tisti, ki zaupajo, živijo dlje. Vprašanje je, ali je to stališče še na ravni hipoteze ali pa je statis tično dokazano'. Stališče se očitno da dokazovati 'per negationem', ker Slovenci še vedno nimamo predpisanih dovolj visokih kazni, da bi večinoma vozili strpno, obzirno in uvidevno. Verjetno ima kultura nezaupanja visoke samouničevalne učinke. Naslednje posplošeno – filtri rano Ferruccijevo stališče je, da  imajo starostniki, ki se več pogovarjajo, manj možnosti za alzheimerjevo bolezen. Nesebični ljudje so bolj zdravi seveda s predpostavko, da s svojim altruizmom že ne škodujejo sebi. Absolutizacija ene vrednote vodi k relativizaciji drugih.

S krščanskega vidika ni nobene skladnosti vrednot brez zlitja sv. Duha z objemom nebes. Gre za duh novega življenja in duha resnice. Gre za božji dih, za veter, ki je ujet v jadra vernikov, za hrepenenje po neskončni dobroti, odpuščanju in odrešenju. Gre za spočetje troedinosti, za luč in moč, za oporo in tolažnika, izvira miru in veselja, blaženosti in večnega življenja. Ni le cerkev, ampak je vsako telo tempelj tega duha. Posredovanje sv. Duha je uresničitev Kristusa kot točke omega (v jeziku Th. De Chardina). 

Poštenje (fairness) je prav tako temeljna vrednota, ki je nujna za srečo človeka in dobrobit družbe. Poštenje je ključ do notranjega miru, ki omogoča svobodo duha in sproščenost uma, pa tudi zaupanje med ljudmi. Le um, ki ga ne skrbijo lastne laži, prevare in zanke, bo lahko ustvarjalen. V družbi, ki je sprevržena od nepoštenja, je vsakdo ujet v mrežo strahov. V taki družbi gre večino energije v gradnjo zaščitnih ograj in zakonov, ki so podobni uroborosu – zmaju, ki požira lastni rep. Za vsako izmed Ferruccijevih karakternih lastnosti bi lahko ugotovili, da ni samo etični imperativ, ampak je racionalna nuja.

4. Psihoterapevtska diagnoza krize vrednot

Obstaja razkol med plitvim duševnim življenjem sodobnega človeka, ki je s kopico informacij bombardiran od zunaj  in med potrebo po gotovosti in sprejetosti. Do razkoraka pride, ker si ne vzamemo da za izkustveno obdelavo informacij, to pa nas premetava iz ene dejavnosti v drugo, od tekanja za podobami idealnega življenja do iskanja lastne uspešnosti. Sodobni način življenja je izrinil tihi čas čakanja, premišljevanja, meditiranja. Za svoje notranje ravnotežje in za ravnotežje z drugimi pa moramo ta čas sprejeti kot del nas samih.   Veliko uspešnih mladih rešuje svojo dušo z uspehom in niti ne idejo partnerstva. Zaradi prevladujočih vrednot v družbi preveč pričakujejo eden od drugih – v partnerstvu, v zakonu in v razmerju do skup nosti. Ne poznamo dialoga, ne znamo se pogovarjati, sprejemati raznolikosti. Ne poznamo sebe, ne vemo, kdo smo, kakšna so naša čustva. V primarni družini bi se morali naučiti, kako ravnati v stiski, takrat, ko se nam dogaja krivica, ko smo osamljeni..., ker pa se ne, se učimo drugje, v skupnostih, terapevtskih skupinah itd. V skupini je vsak človek sprejet tak, kakršen je, in si prizadeva presegati to, kar ga v življenju ovira, da bi bolj ljubil sebe in drugega enako. Običajno človek to, česar sam nima, išče v drugih.  Zaradi sprejetosti v skupini zmore skozi zrcaljenje, uvide, nova dovoljenja, nove izkušnje in postopno odpustiti drugim in sebi ter se sprejeti. To pa je zadetek polnega bivanja. 

Pomanjkanje vrednot se pogosto pokaže, ko mora človek izbrati odločitev. Presenetljivo je, da  tudi kristjani ne vedo, kaj je smisel bivanja. Namesto ljubega Boga imajo pogosto podobo Sodnika pri tistih, ki se že tako in tako 'sekirajo'. To še dodatno poglablja občutek nevred nosti. Že tako dvomijo vase, in se kot nevredni ne upajo obrniti h Gospodu, ki jih po njihovem mnenju zavrača, ker se niso držali zapovedi ali se niso dovolj potrudili oz. niso dovolj dobri. To stanje doživljajo kot brco, izključenost. Ta dinamika je velikokrat zelo prikrita – podza vestna. Če ne spremenimo podobe kaznujočega Boga, ne moremo ozdraviti nekaterih depre sij. Med kristjani so pogosto nekatera čustva, predvsem jeza in nestrinjanje, zaznana kot nekaj slabega. Mnogi starši, ki se teh čustev bojijo, jih potlačijo in to sproža sčasoma bolezenska stanja. Psihoterapevta zaznavata tudi, da se kristjani bojijo izraziti neznana čustva, kot da so sama po sebi nekaj grešnega, kar neredko pripelje do zavrtosti.

Otrokom ne dovolimo čustev, ampak jih takoj ovrednotimo kot slaba ali dobra. Včasih neko-mu zaradi njegovih čustev celo pripišemo, da je slab, grd. Ne znamo občutiti in kritizirati samo vedenja, ampak odpišemo celo osebo. Če kritiziramo, naj kritiziramo to, kar je otrok naredil narobe, ne njegove osebe. Na primer: če si kaj naredil narobe, tega ne maram, tebe imam pa rad. Bolje je, da otroku rečemo: »Lahko si jezen, povej mi le, zakaj si jezen« kot pa: ,Ne smeš biti jezen!' Tudi učitelji si ne vzamejo časa, da bi ugotovili, kaj se dogaja med njimi in učenci. Ker bi le tako lahko spremenili dosedanje vzorce. Ob postavljeni meji, kaj ni prav, je spodbuda zaupanja boljša kot kritika. Glavna težava  torej ni v tem, da se nismo naučili temeljev resnic o odnosih. Ne znamo ravnati s čustvi, kako živeti v odnosu. Ponavadi se odzivamo tako, kot smo se naučili prvih sedem let.  Če sta bila mama in oče skregana, se tudi sami tako konfliktno odzivamo.

Vrednost zahvaljevanja je v našem svetu pomanjkanje dobrin za večino prebivalcev zemlje neprecenljiva. Dobrin bi bilo dovolj za vse, če bi bil svet božansko pravičen, a je le relativno pravičen, kar pomeni, da dopušča neenakosti in nove krivice. Škraba Krmelj D. & Krmelj T. (2007) pišeta, tako kot molita. Kadar želimo potrditev od znotraj, nas pohvala umiri. Vse, kar je, kar imam ali premorem, vse to si mi dal Ti. Zato naj zahvala ne gre, kadar se mi kdo zahvaljuje, meni, ampak Tebi naj gre hvala in slava.  Zahvaljevanje za prejete darove nam pomaga, da si jih ne lastimo, ampak jih lahko delimo naprej. Tako kot nam je pokazal Kristus, ki je naša pot, resnica in življenje. Potem, ko je razmnožil kruh, vzel hlebce, se zahvalil, jih razlomil in razdelil. In tisto noč, ko je blizu dan, je prav tako vzel kruh, se zahvalil, ga razlomil in rekel: jejte in pijte od tega vsi. Hvaležnost je zdravilo za sebičnost in skopost. Želiva si, da bi vas te besede vzpodbudile v iskanju vaših barv hvaležnosti do Očeta, ki nas neizmerno ljubi, takšne, kakršni smo. Poglejte prav ta hip v svoje srce, zakaj bi se mu zdaj radi zahvalili. Morda se srečamo v zahvaljevanju. Hvala ti Gospod, ker zaupava, da boš ti obrnil te najine besede za vsakega bralca tako, da mu bodo spregovorile na način, ki bo njemu pomagal doživeti zahvalo v srcu.

Zahvala poraja ljubezen. Je razumevanje, da nas ima nekdo rad, da nam iz obilja svojega duha podarja nekaj, kar potrebujemo, da smo počaščeni, ker nas jasno zaznava. Zahvala izraža hvaležnost do Darovalca, ki je bil do nas zelo velikodušen in nam hkrati omogočil in, kar je še pomembneje, da nas sam dar spremeni. Marsikdo se sprašuje: "Komu se zahvaliti in čemu? Ko ugotovi, kako se spremeni zaradi tistega, kar mu je bilo podarjeno, se tako ne sprašuje več.  
Hvaležnost, velikodušnost in radodarnost so troedine osebe. Da bi ugotovili, kako z njimi vzpostaviti dober stik, napravimo skok v psihosintezo.  

4.1. Vpogled v psihosintezo

Ker Ferrucci predstavlja svoj vrednostni sistem iz svojega psihosinteznega psihotera pevtskega ozadja, je metoda psihološke rasti in samouresničevanja za tiste, ki nočejo ostati sužnji svojih notranjih prikazni ali zunanjih vplivov, za tiste, ki se nočejo pasivno podvreči notranji igri psiholoških sil, in so odločeni, da bodo obvladovali svoje življenje. 

Zajema vsestranski pristop v razvoju človekovega potenciala. Pomaga nam prepoznati lastni ustvarjalni potencial, povečati zmožnost harmoničnega delovanja v sodobnem svetu in izpopolnjevati vse naše odnose. Skozi psihološki pristop s psihosintezo se učimo razumevanja življenja. Pomaga nam, da se spoznamo take kot smo v resnici in da zaupamo svojemu procesu rasti in razvoja. 

Ljudje v današnjem hitrem in modernem svetu pogosto v različnih obdobjih svojega življenja padejo v eno od dveh poglavitnih kriz. Prva je kriza smisla ali udtujitve od notranjega jaza, ki je še posebej značilna za zahodni svet. Druga kriza je kriza dvojnosti, v kateri se ne prepoznavamo več kot celovita bitja posameznikov, ampak nas nenehoma razdvajajo različne želje in hotenja. S pomočjo psihosinteze ponovno uspemo svoje posamezne dele (podosebnosti) usmeriti k večji ubranosti, prav tako kot dirigent usmerja svoj orkester.

V psihologiji obstaja veliko različnih tolmačenj zavesti, psihosinteza pa uporablja točno določen diagram, ki mu pravimo jajce biti ali preprosteje jajčast diagram. Služi nam kot nekakšen zemljevid, s katerim se sprehajamo po svojih duševnih stanjih, tako zavednih kot nezavednih. Kot nekakšen zemljevid nam pomaga določiti, kje smo, od kod prihajamo (preteklost) in kam potujemo (prihodnost).

Assagiollijeva shema (Ferrucci 2006, 45) pomeni: 
ad1: Predstavlja nižje nezavedno, našo osebno psihološko preteklost, ki zajema potlačene komplekse, že zdavnaj pozabljene spomine, nagone in telesne funkcije, nad katerimi ponavadi nimamo nikakršnega zavestnega nadzora. Mislimo, da so naše šibke točke in težke situacije slabe. Mogoče pa niso tako zelo slabe. Če bi se soočili z njimi in jih dobro pogledali, bi lahko bili presenečeni. Morda bi ugotovili, da je tam veliko srca, da je tam veliko bogastva. To je osnovna ideja psihosinteze. Ničesar ne želimo vreči stran, vse je lahko nekaj zelo dragoce nega. 
ad2: Predstavlja srednje nezavedno, ki jih je mogoče zlahka vnesemo v polje zavesti. V lažje dostopnem srednjem nezavednem nosimo najrazličnejše znanje in podatke, ki niso vedno potrebni. 
ad3: Predstavlja nadzavedno ali našo razvojno prihodnost, področje, od koder prejemamo umetniški, znanstveni, religiozni ali filozofski navdih – nujo za humanitarna dejanja. Bržkone predstavlja najpomembnejše področje, ko si zaželimo uspešnejšega in jasnejšega pomika v prihodnost. Tu je izvor altruističnih čustev ljubezni.  
ad4: Polje zavesti ima obliko amebe, ki ponazarja, da se nenehoma spreminja. Polje zavesti oživljajo podobe, misli, čustva, občutki, želje in vzgibi, ki jih lahko opazujemo. Spreminja pa se, ko nam občutki, misli ali čutenja sporočajo podatke o okolju. 
ad5: Osebnostni jaz doživlja vsa različna stanja zavesti. To je jaz, ki se doživlja kot nekaj, kar ima misli, čustva in občutke. V življenju ga ponavadi izkušamo nekoliko nejasno. 
Ad 6. Gre za transpersonalni jaz. Vse v nas se spreminja, naša čustva, ideje, naše telo. Poglej-mo se v ogledalo in videli bomo, da je to res. Vendar je nekaj v nas, kar se ne spreminja in to je jaz. Jaz je naš center.  Je kraj v nas samih, ki je miren, tih, zdrav in močan. In lahko se nau čimo vstopati vanj. Podobno, kot ko se naučimo voziti kolo, se lahko naučimo vračati v to notranje svetišče. Podoben je očesu ciklona. V ciklonu so lahko strehe in hiše, avtomobili in ljudje, ki jih meče na vse strani. V sredini ciklona pa je oko, tam je zrak miren. Če lahko najdemo ta prostor v nas, nam bo to zelo pomagalo. 

Assagiolli je izumil metodo razistenja kot pot k višjemu  jazu. Pogovor med jazom in višjim jazom lahko poteka dialoško. Jaz reče: imam telo, toda jaz sem več kot moje telo. Imam duševnost, toda jaz sem več kot moja duševnost. Imam razum, toda jaz sem več kot moj razum. Igram številne vloge, toda jaz sem več kot moje vloge.  Višji jaz & Boris: "Midva sva čista zavest." Jaz: "Ja, ampak veš na kaj si pozabil, Višji jaz? Midva izhajava iz ideje Cogito ergo sum – ideje, da je mogoče obstoj posameznika preveriti. Kako veva, da veva, da se zavedava midva? Premagala sva Reneja Descartesa, ki je podal aforizem "Mislim, torej sem." To sva storila, ko sva prepoznala, da sva več kot razum. Tako kot Kant sva se vprašala "Kdo je ta jaz ali on ali ono, ki misli, da je?". Praviva torej, da se intuitivno zavedava sebe. Ampak se ločiva od drugih. Pa je to res? Se res ločiva? Sva morda še več kot le to, kar nama intuicija pravi? Višji jaz: "Stari, jaz sem le Višji jaz. Če hočeš vedeti več, se boš moral povezati s celotnim stvarstvom. Ampak o tem piše v kakšnem drugem članku. Za enkrat je dovolj, da sva ugotovila, da sva energija, zavest. In da bova po smrti prešla v drugo stanje."

Ad7: Predstavlja kolektivno nezavedno, ki je skupno vsem živim bitjem. Med nami in vsemi drugimi čutečimi bitji poteka neprekinjena in dejavna izmenjava, če se tega zavedamo ali ne. 

Psihosinteza je metoda psihološke rasti in samouresničevanja za tiste, ki nočejo ostati sužnji svojih notranjih prikazni ali zunanjih vplivov, za tiste, ki se nočejo pasivno podvreči notranji igri psiholoških sil, in so odločeni, da bodo obvladovali svoje življenje. Zajema vsestranski pristop v razvoju človekovega potenciala. Pomaga nam prepoznati lastni ustvarjalni potencial, povečati zmožnost harmoničnega delovanja v sodobnem svetu in izpopolnjevati vse naše odnose. 

Skozi psihološki pristop s psihosintezo se učimo razumevanja življenja. Pomaga nam, da se spoznamo take kot smo v resnici in da zaupamo svojemu procesu rasti in razvoja. V tem prosesu se spoštujema posameznika, pa tudi skupine, ki jim posameznik pripada. Čim bolj s psihosintezo spodbujamo svoj razvoj, tem bolj se povezujemo z osebnostnim jazom in bolj ga opredeljujemo kot živo, izkustveno resničnost v svoji zavesti. Lahko bi rekli, da postajamo bolj zdravi in celostni.

Preglednica značilnosti kompleksnih sistemov in duhovne inteligence

Kompleksni prilagodljivi sistemi	Duhovna inteligenca	
samoorganiziranje	Samozavedanje	
Omejena nestabilnost	Spontanost	
Pojavljanje – emergentnost	Imeti vizijo in vrednote	
Holizem	Holizem	
Odnos z okoljem	Sočutje	
Razvojne mutacije	Praznovanj različnosti	
Razdiralna moč zunanjega nadzora	Neodvisnost od polja	
raziskovanje	Vprašanja zakaj	
Vnovična presoja	Preoblikovanje	
Urejen kaos	Učenje iz hudih preizkušenj	
	Občutek poklicanosti	

Človek kot najvišji kompleksni prilagodljivi sistem ima poleg racionalne in emocionalne še duhovno inteligenco. Kot kaže zgornja tabela (Zohar D. & Marshall I. 2006, 113) se lastnosti obeh precej pokrivajo. Duhovno inteligenco je treba trenirati, sicer zakrni kot vsaka druga. 

Videti je, da takšne sisteme, ki imajo razvito avtoregulacijo ne premorejo interakcije z okoljem, ki ga sami ne določajo. Zato jim postane zunanja kontrola hitro moteča. Duhovni inteligentni se zavedajo da so v drami z močnejšimi soigralci. Medtem ko se razumsko inteligentni precenjujejo, se čustveno nepismeni podcenjujejo. Zohar D. & Marshall I. 2006 analizirata vsako lastnost tako, da si z odgovori na vprašanja odgovorimo, kako jo imamo razvito.  Ker trdita, da je zanjo značilno, da pozna najgloblje vrednote, potem  lahko upra-vičeno domnevamo, da jih je Ferrucci izpeljal iz sebstva, ki ustreza neskončni dobroti Boga. Ker so po definiciji skupne, so značilne tako za kristjane brez občutka krivde kot za ateiste.   
Brez širjenja meja svojega ugodja in identitete jih ne moremo osvajati. Osnova je plemenitost, idealistični stil mišljenja, predanost, (samo)spoštovanje, služenje, intuicija. Zanimivo je, da avtorja Zohar D. & Marshall ne navajata prijaznosti, Ferrucci pa ne umetnosti poslušanja kot ključa za dober stik z drugim. Vsi trije navajajo nekaj enakih vrednot, med njimi je vsekakor  sočutje. Vprašanja po njihovih izvorih, kontekstih in vsebinah vrednot je treba razumeti po vseh štirih tipih vprašanj po McCarthyjevi in štirih tipov učenja po Delorsu in ne le po 'zakaj'.
Lindahlova (2008) piše v sveti umetnosti poslušanja, ki vključuje vse razsežnosti od vsebin ske do duhovne ravni. Opredeljuje ga kot duhovno zavedanje. Prisluhnemo zato, da bi razume li po men, da bi uvideli. Prisluhnemo tujim izkušnjam, da bi bili skrbni, da bi razmislili, da bi se spremenili, se umirili, da bi bili deležni novih priložnosti, da bi se sporazumeli, izluščili pomen, našli okvir, da bi spoštovali drugega in navezali dober in globlji stik z njim. Posluša  mo s srcem, z ljubeznijo, s ponižnostjo, da bi sin razjasnili, da bi prejeli vodstvo brez predsod kov. Poslušanje je darilo. Prisluhnimo svetemu  ustvarjalno, da bi našli lastno človečnost. Pri sluhnimo s hvaležnostjo ne glede na preteklost in v tišini. Zato je Heidegger pisal o posluša nju biti. Glede na to meditacijo in vizualizacijo kar najboljšega poslušanja najdemo že v njem vse vrednote in celotno našo tu-bit-nost (Da-Sein).  Avtentično poslušanje je katarza, spreobr njenje k novemu in veselemu.      
    
5. Sklep

Globalizacija vrednot odpira vprašanje veljavnosti vrednot v dobi globalizacije. Ferrucci ne odpira vprašanja naprednosti vrednot, ampak njihove humanosti. Prepričan je, da smo v ledeni dobi srca, za katero je najpomembnejše zdravilo prav prijaznost, ki otopli dušo in srce. Zato je njegova svetost Dalaj Lama v predgovoru knjige Moč prijaznosti med drugim zapisal: »Ta knjiga je napisana po mojem srcu.« Kajti »prijaznost in sočutje sta osnovni zadevi, ki osmišljata naše življenje. Sta izvir sreče in radosti«. Ljudje smo angeli z eno perutjo, zato lahko letimo le objeti. Ferrucijeva knjiga nas navdihuje, da to storimo: z dotikom, s prijazno-stjo, toplino, s sočutjem in empatijo, z odpuščanjem, hvaležnostjo in z zaupanjem. To je knjiga, ki jo poklanjamo drug drugemu, najprej pa - sebi. Treba jo je brati v Miltonovem jeziku, zato je vsaka vrednota podkrepljena z ustrezno zgodbo, iz katere so izvedeni 'moralni nauki kot definicije vrednote. Jasno je, da vrednote dosegamo iz odnosov za izboljševanje odnosov, ki so temeljno poduhovljeni, saj so materialni odnosi že tako razvpiti, da jih ni vredno vzdrževati zaradi njih samih, ker pomenijo le kopičenje neobvladljivega premoženja. Živeti po duhovnih vrednotah je vseživljenjski proces. V njem so dvigi in padci. Ferrucci kot psihoterapevt pomaga paciente dvigniti s tal, tako da jim z moralnimi nauki raznih zgodb, ki se vsakogar dotikajo, kaže, kako naj vstanejo. So odgovor na vprašanje, kako ohraniti duševno zdravje.    

Moč prijaznosti predstavlja duhovno modrost, ki pa še ni vsa. Kajti sadovi sv. Duha  so sado-vi srca. Ti pa so ljubezen, veselje, mir, potrpljenje, blagost, dobrotljivost, zvestoba, krotkost, samoobvladovanje nasproti težnjam mesa – sovraštvo, ljubosumnost, jeza in nesramnost. Darovi so še govorjenje jezikov, dar razločevanja duhov, preroštvo, dar spoznanja učenja, ozdravljenje, vere, sposobnost duhovnega vodstva, sposobnost čudežev, nesebične skrbi za uboge. Merilo vseh karizem je ljubezen.

S tega vidika so nekatere druge lastnosti nezadostne. Čeprav je ponos še tako relativno upravičen nasproti neupravičenemu, je nepotrebna vrednota, ker nas usmerja na poveličevanje doseženega. Dogaja se mu podobno kot zadovoljstvu, ob katerem ugotavljamo, da nikoli ne moremo biti prav zadovoljni in z uspehom, ki mu nekdo postavlja še višje in težje dosegljive kriterije. Verjetno vse to ni združljivo z nobeno izmed Ferruccijevih 18 dobrih osebnih lastnosti, ki pa so združljive z dostojanstvom kot obliko spoštovanja. Kneževič (2005) priporoča dialoško komunikacijo kot vljudnostno. Ker je bonton danes skoraj zamrl, je smiselno presoditi vrednote tudi za ta namen. Človek vrednot je kultiviran, ker kulturo sestavljajo vrednote.    

Vprašanje je, ali se običajni človeški duh, ki je za Lutra 'kot pijan kmet na konju' teh vrednot lahko nauči. Lastnost pijanca je, da se tedaj, ko  ga z ene strani posadijo nazaj na sedlo, zvrne na drugo stran. Tako je človek od nekdaj kolebal med svojima dvema naravama. Enkrat so ga misli osvobodile čutnih vtisov. Drugič so čutni vtisi posrkali njegove misli. Ko smo osrediš-čeni v jazu  se nam to po Ferrucciju ne more zgoditi. Ko našteva lastnosti dobrega uma, ki mu prehajanje iz enega v drugo nasprotje ne dela preglavic. Je prebivalec več svetov. To je tisto, kar so Stari Grki razumeli s panoramskim razgledom. Da ničesar ne sprejmemo za dokončno je tudi lastnost naše samozavesti v smislu 'znova poskusi'. To je vključeno tudi v refleksivno meditacijo. Zato se učimo vertikalnega pogovora z višjim jazom (Ferrucci 2006, 122). Lahko bi to definirali tudi kot ponižnost pred posameznimi vidiki in pogum za smiselno tveganje. 

Ni toliko pomembno, ali gre za psihopatologijo v vojni ali v mirnem času. Kakšna investicija je propadla zaradi podlosti, kakšno gorje je nastalo zaradi neizpolnjenih upov! Ali se sploh zavedamo, koliko zla nastane zaradi nespoštovanja in nehvaležnosti in kaj pomeni pretrgati dogovor: Koliko nezaupanja je zaradi nedoslednosti, koliko pritlehnosti zaradi malicioznosti, koliko drobnjakarstva zaradi pomanjkanja velikodušnosti. Boj za vrednote je bolj za ohranitev najboljšega sveta. Zato se je treba vedno znova, čeprav sizifovsko soočati z dilemo vrednote ali propad.  S psihosintezo je možno priti tako kot z NLP do duhovne ravni poslanstva. To pa je že področje nadzavednega sebstva kot templja za sveto srce Jezusovo.  

Literatura

- Amalietti, P. (2007). Boben nesmrtnosti. Kratka zgodovina zena I. Ljubljana, Samozaložba Amalietti.
- Ferruccci, P. (2005). Kdo sem in kaj lahko postanem. Ljubljana, CDK. 
- Ferruccci, P.(2007). Moč prijaznosti. Nepričakovane prednosti sočutnega življenja. Ljubljana, CDK.
- Hicks, E. & Hicks, J. (2008). Prosite, dano vam je – naučite se uresničevati svoje želje. Ljubljana, Ara. 
- Kingma, D. R. (2006): 365 dni ljubezni. 1. ponatis. Ljubljana : Govinda. 
- Kneževič, A., N. (2005). Se znamo obnašati? Sodobno vedenje od A do Ž. Ljubljana, MK.
- Lindahl, K. (2008). Sveta umetnost poslušanja. 40 razmislekov o tem, kako negovati duhovno vajo. Ljubljana, Govinda.
- Rosenberg, M., B. (2004). Nenasilno komuniciranje. Jezik življenja. Ljubljana, Društvo Samarijan.
- Ryan, M. J. (2005). Stališče: hvaležnost : kako dajati in prejemati radost vsak dan svojega življenja. 1. ponatis. Ljubljana : Govinda.
- Škraba Krmelj, D. & Krmelj T. (2007). Hvaležnost daje okus po življenju. Božje oko, 2007, št. 7, str. 20-32. na spletu: http://www.jesej.si/Clanki/Bozje%20okolje%204-2007.pdf.
- Zohar, D. & Marshall, I. (2006). Duhovni kapital. Bogastvo, od katerega živimo. Ljubljana, Tozd.

IV. Učenje  inspiracije in inspiracija za učenje

Uvod

Vemo, da brez inspiracije ne bi bilo nobenega odkritja na različnih področjih osebnega in družbenega življenja. Razlikujemo med umetniško inspiracijo in umetnostjo inspiracije. Prvo smo povezali z ustvarjalnostjo v umetnosti in znanosti, drugo pa analiziramo v tem pris pevku. Dyer razlaga, da smo lahko vsakdanje navdušeni tako kot umetniki, ki ves čas ustvarjajo in sodobni filozofi,  ki črpajo motiv filozofije ne le iz čudenja zaradi obstajanja sve ta, ampak iz posameznih vprašanj v zgodovini filozofije. Znanstveniki prav tako črpajo svojo moč raziskovanja iz polja neskončnih možnosti. Kakor si to polje organiziramo, tako se v njem znajdemo, rastemo in minevamo. Škoda je, da smo se doslej premalo učili, kako je treba ravnati z različnimi energijami, ki so v nas in okrog nas. Dyer meni, da sta čarobnost in čudežnost lastnosti duše, na kateri zlahka pozabljamo, vendar pa iz njiju tudi najlaže črpamo. Dyer tako kot nekateri drugi, npr. Kojc, verjame v moč taoizma. Ponovno je treba odkrivati enostavnost življenja, ker je postalo vedno bolj kompleksno zaradi sofisticiranega razvoja tehnike in norm. Verjetno je odgovor za dejstvo, da tako malo ljudi sistematično goji inspiracijo, v tem, da smo pozabili, kako smo že bili navdušeni in kaj nas je navduševalo. Brez navduševanja ne bi bilo NLP tehnik ponovnega vtisa (reinprinting) in spreminjanja osebne zgodovine (changing history).  

Odgovor na vprašanje, kaj je prej: motivacija ali inspiracija, je odvisen od tega, katero prej zaznavamo. Navdušenje seveda ni isto kot vzhičenost, čeprav obe sodita med ekstatične pojave. Musek (2006) uvaja empirično raziskovanje psihološkega konstrukta inspiracije v slovenski prostor. Izpostavlja hipotezo, da naj bi se inspiracija kot osebnostna poteza povezovala z najbolj stabilnimi in splošnimi dimenzijami motivacije in emocionalnosti. Gre za dvofaktorsko strukturo inspiracije, (motivacijskega) vedenjskega sistema in afekta. Rezul tati raziskave so potrdili predpostavljeno pozitivno povezanost inspiracije z vedenjskim aktivacijskim sistemom in s pozitivnim afektom, pokazali pa so tudi signifikantno negativno povezanost z vedenjskim inhibicijskim sistemom in negativnim afektom. Rezultati raziskave glede na prejšnje raziskave kažejo bolj jasno odnose med temeljnimi dimenzijami inspiracije, vedenjskega sistema in emocionalnosti (afekta). Izraz navdih ima etimologijo v starogrškem  izrazu enthousiasmos, izhaja iz enthousiazein, ki pomeni  biti navdušen. Entheos pomeni navdušen, izhaja pa iz en- + theos v bogu. Entuziasti so bili verska sekta v Siriji že pred našim štetjem, tudi del protestantov se je imenoval tako. V srednjem veku je to pomenilo vero v sv. Duha. Pomeni verski fanatizem. Je starejši kot izraz 'motiv' (lat. motiv, ang. motivation). zato bi bilo v skladu s tradicijo najbolje govoriti o božanskih navdihih in o človeško-osebni motivaciji. Zato je stališče, da je inspiracija le vidik motivacije že redukcija božanskega na človeško.  

Kot je znano je motivacija proces spodbujanja k aktivnosti zaradi uresničevanja določenih ciljev, usmerjanja aktivnosti na določene predmete in reguliranje načina, kako bomo ravnali. Motivacijski procesi zajemajo različne silnice našega motiviranega delovanja (potrebe, nago ni, želje, motivi, cilji, vrednote, interesi, ideali, volja) - lahko tudi rečemo, da motivacijo pred stavljajo vsi tisti dejavniki, ki spodbujajo ali usmerjajo naše obnašanje. Motivacija je pomem ben faktor in oblikovalec vedenja, njen rezultat pa je vedno aktivnost. Značilnosti motivirane ga vedenja so (Tušak, 1994): povečana mobilizacija energije, vztrajnost, intenzivnost in učin kovitost vedenja, usmerjenost k cilju, motivirano vedenje se spreminja pod vplivom njegovih posledic (vpliv ojačitve).

Pogosto razlagamo motive iz potrebe, ki jih opredeljujemo kot pomanjkanje nečesa, aktivirajo organizem in so vir motivov. Motiv pa imenujemo doživljeno potrebo, usmerjeno na določene cilje, s katerimi bomo zadovoljili potrebo, kot pričakujemo. Motive lahko opredelimo tudi kot faktorje (gibalne sile), ki izzovejo določeno aktivnost, jo usmerjajo proti določenim predmetom, ciljem in urejajo, kako se bo aktivnost izvedla.

Ni vseeno, ali gre pri inspiraciji za spremembo ali tudi za transformacijo. Holdenova (Holden 2002) predvideva transformacijo življenja z milostjo in inspiracijo. Ne razlaga strukturnih funkcij inspiracije, navaja pa molitev o predanosti (nem. sich ergeben, ang. surending, fr. surrendre) (Holden 2002, 177), v kateri vse svoje dobre in slabe strani predamo bogu. Že v etimologiji besede predaja je ideja, da izgubljamo zato da bi dobili. Prav predajanje je način, kako vnesemo v življenje navdih. V zenu se ta postopek imenuje 'satori', ki je nenadno doživetje, dosegljivo v vsakem trenutku (gr. kairos). Pogosto se ga opisuje kot preobrat (gr. metanoia) uma. Tudi pri satoriju gre za vstopanje skozi vrata. V krščanstvu poznamo trkanje na vrata in vstopanje skozi ozka vrata. Da pa je to možno, moramo paziti, da se ne predajamo silam zla, ampak dobrim namenom. Ker so meje med njimi pogosto zabrisane, je to že predmet vseživljenjskega učenja, najprej vzgoje staršev, kasneje samovzgoje.  Tako za navajanje na predanost kot za inspiracijo je potreben pogum. Gre pa tudi za idejo obdajanja (surrounding) in objemanja (embracing). Dyer (2000) pravi, da se je začel predajati šele tedaj, ko je ugotovil, da mu ničesar ne manjka. Gide je to misel izrazil takole »česar ne morete dati, vas poseduje«. To je povezoval s slavljenjem, prebujenjem in veličastnostjo. Schubertova pa se je začela izročati Jezusu šele tedaj, ko je preživela raka kot bolezen na smrt. Navdihnjeni in navdihujoči posameznik je v objemu nebes. Je v stanju zamaknjenosti. Holdenova in Dyer enačita predanost z navdihom. Praktično ni razlike med navdihom za prednost in predanost navdihu. Potek satorija imenuje stopanje oz. prehod skozi vrata. Predanost pomeni prednost duhovnega  jaza pred telesnim jazom. Beseda 'duh' že v indoevropski etimologiji nakazuje inspiracijo, ker rauh' pomeni veter, dih in duh oz. dušo, kar vsebujeta tudi izraza navdih in naduševanje. To pomeni, da se je ta prvotna povezava ohranila.   

Navduševanje predpostavlja občudovanje (lat. admiratio). Občudovanje je posledica čudenja (gr. thaumadzein), ki izvor filozofije in modrosti. Proces ustvarjanja novega pa pomeni dobro organizacijo sebe in kooperacijo z drugimi. Sožitje (kohabitacija) predpostavlja funkcioni-ranje vrednot solidarnosti,  kooperativnosti, komunikativnosti odnosov  med  ljudmi kot tudi mir, spontanost, samoizraznost, dialog, empatično znanje in priznanje legitimnosti različnih interesov. Nekatere ustanove trenirajo inspiracijo kot orodje vizualizacije, ustvarjalnega mišljenja, organizacije in učenja. Poznamo pa tudi enciklopedije modrih, navdihujočih  misli o inspiraciji.   

2. Kakšen je navdušen človek?

Zgornje vprašanje je zastavljeno v pasivni obliki, čeprav je jasno šele v aktivni. Navdušen človek je tisti, ki se navdušuje in zna navduševati druge. Osnovna predpostavka teh novih poti je človek kot duhovno bitje, ki ima sposobnost videti nevidno. Kot vemo je Bog vir vsega stvarjenja iz nič. Omnipotentnost je prikladno izhodišče za črpanje človeških virov. Vsak danje doseganje nebeškega in božanskega ni mogoče brez inspiracije. Inspiracija je enostavna, zato je treba gojiti enostaven odnos do življenja. Kako se opolnomočiti (empowering) in osrečiti v navduševanju je razlagal že Peale (1992).  Metoda za črpanje 'moči od zgoraj' je molitev. Navdušen človek je prepričan v zmago v sebi. Zmagovito držo zagovarja tudi Dyer, tako da apelira  na senzibilizacijo – zavedanje in ostrenje občutkov. Branje  misli (reading of taughts) je podobno kot notranji namig v nas. Učimo se zaupati notranji zmožnosti izumljanja in reševanja problemov. Če hočemo povečati intuicijo, so prav tako potrebne vaje s pove čanjem senzitivnosti, da pridemo do jasnovidnosti, jasnoslišnosti in jasnega občutenja  (clairvoyance, clearaudience, clearsentience). Inspirativna misel je podlaga inspirativnega govora, avtomatskega pisanja ali inspirativne umetnosti. Navdušen človek je tisti, ki živi iz (svetega) duha in je predvsem duhovni – spiritualni človek.

                           Preglednica razlik med duhovnim in materialnim človekom   

Multidimenzionalno mišljenje	Obstaja le vidni svet	
Zaupa v ljubeče vodstvo	Verjame le sebi	
Usposabljanje	Osredotoča se na zunanjo moč	
Povezanost z vsem človeštvom	Paradigma ločenosti	
Sinhronost	Monokavzalnost 	
Motivacija spokojnosti in kakovosti živ.	Posesivnost kot rezultat	
Intuicija 	Razum	
Ve, da je nasilen odziv na zlo je del zla	Osredotoča se na to, proti čemur je	
Počuti se odgovornega za vse	Nima tega občutka	
Verjame v čudeže	Verjame le v omejitve	

Kakor bomo razvijali svojo duhovno in čustveno energijo, tako daleč bomo prišli. Salle svetuje, da naj nas motivira vizija našega najboljšega življenja. Umetnost inspiracije je v tem, kako aktiviramo svoje potenciale aktiviramo. Dyer zagotavlja, da smo vsi že v njej to, kar smo, smo božanski. Črpamo  iz izvira. Z navdihom presežemo vse ovire, prekoračujemo meje v smeri brezmejnosti, privlačimo vse bogastvo. Zavest se razširi. Postanemo boljši kot smo kdaj koli sanjali. Slišimo notranji glas v tišini in ostanemo mirni. Smo neodvisni od neodobra vanja in nepriznanja drugih, ker ga sprejemamo. Ne smemo biti odvisni od rezul tatov. To pomeni, da imamo navdih, kadar nismo odvisni od zunanjih okoliščin. Navdih dajemo in sprejemamo, kadar živimo v duhu.  Psihiater Dyer je učenec Maslowa in sledi programu samorealizacije. Je mojster motivacije in učitelj samoopolnomočenja (self-empowerment). Če spremeniš svojo zavest, spremeniš svet. Gre za enostavno življenje, ki ima tri sestavine: veselje, ljubezen in mir. Pomaga, če beremo biografije, gledamo filme znamenitih avtorjev, ki so z inspiracijo veliko dosegli. Preverjajmo, ali se približujemo duhu ali oddaljujemo od duha. Ali lahko vizualiziramo, kako bomo navduševali druge? Celo večina učiteljev ne doseže pomembnejšega odziva učencev, ker ne stori tega koraka. Dyer našteje naslednje vrednote kot pogoj navduševanja: prijaznost, hvaležnost, usmiljenje, velikodušnost, poslušanje, strastnost, vera v resnico. 

Entuziazem pomeni božanski navdih. Nastane le z ekstazo v identifikaciji z Bogom oz. v predanosti Bogu, v kateri gre človek iz sebe in preko sebe. Za verske in politične funda mentaliste je tudi vojna naslada. V vsaki vojni se nahajajo tudi takšni vojaki, ki jim je vojsko vanje edini smisel življenja. Nimajo več vesti, pa tudi ne refleksije, ker so dehumanizirani. Vseeno jim je, če cilji niso njihovi, pomembno je, da so se identificirali z njimi. Ekstaza je pogoj mistične predaje – izročitve duše Bogu. Božanska videnja in adrenalinski športi, so plod ekstaze. Mediji nas odvajajo od inspiracijami z oglaševanjem, strahovi, sarkazmom itd. zaupanje vase in višji ustvarjalni sili krepimo lahko s preizkušanjem preoblikovane Couejeve afirmacije 'vsak dan mi gre vedno bolje na vseh področjih udejstvovanja' v 'vsak dan sem bolj in bolj navdušen(a)'. Vsi vemo, da je to pot k ustvarjalnosti na vseh področjih osebnega delovanja.  

Ujetost v ego ne daje navdiha. Obstaja 12 korakov k preprostosti: sprehod v naravi, meditacija in joga, razbremenitve od preobremenitev, vzeti si čas za zdravo življenje, razlikovanje med nami in kritiko in izogibanje navadam. Nič ni močnejšega kot ideja, katere čas je prišel kot smo pokazali na nekaterih primerih. V tej povezavi je inspiracija je poslednji klic in je eustres nasproti distresa.      
   
                                                     Preglednica distresa in eustresa

Fiziološko nezdrave spremembe	Fiziološko ugodne spremembe	
Nervoza, blokade, frustracije 	Delovni zanos (flow) in veselje do učenja	
Nizka in negativna samopodoba	Visoka pozitivna samopodoba	
Nizka stopnja socialne podpore	Visoka stopnja socialne podpore	
Prevladuje negativna in averzivna motivacija – stran od (motivation away from)	Pozitivna motivacija za (motivation towards)	
Vedenje: reaktivno, nasilno	Proaktivno – iniciativno vedenje	
Prisilno učenje	Spontano, transformacijsko izkustveno učenje	
Konfliktni, uporniški človek	V reševanje konfliktov in problemov usmerjeni človek	
Adrenalinski človek	Uravnotežen človek (Trstenjak)	

Kdor pozna moč intence, pozna tudi moč inspiracije, ki jo dobijo tisti, ki poznajo dostope k duhovnosti. Po eni strani inspiracija celo nasprotna motivaciji in ciljno usmerjenemu mišljenju, ker se pojavi iznenada. Njenega nastanka ne moremo kontrolirati, lahko ga le pogo jujemo. Sprejeta  je s strani nevidne realnosti duha. Upoštevanje vseh vidikov določe nega stališča je prvi korak k inspiraciji. Vemo, da sta velikodušnost (generosity) in sinhronost pogoja dajanja drugim in sprejemanja inspiracije od drugih. 

Predanost (arab. islam, ang. surrending, nem. ergeben) pomeni vztrajanje na izbrani poti do konca. Pomeni tudi prežetost, potopljenost v enost (uneness), predanost božji volji, posvetitev, izpolnjenost in služenje. Proces prebujanja v smislu doseganja svojih najvišjih ciljev bi v krščanstvu imenovali proces vstajenja. Vstali Gospod odgovarja vstalemu človeku.

Zanimivo je, da Dyer (2008) ne navaja naslednjih faz ustvarjalnega mišljenja, ki so:
-	Preparacija (priprava): preučevanje problema, npr. študij literature.
- Inkubacija: Ustvarjalna rešitev se včasih ne pojavi takoj po preučitvi problema, pač pa šele po nekem "praznem času", v katerem se navidez ne ukvarjamo s problemom, gradivo ni v sre dišču pozornosti. Morda poteka podzavestno mišljenje ali pa se v odmoru misli “osvežijo” Znebimo se miselnih fiksacij in postanemo bolj odprti za nove možnosti. Tej vmesni fazi “zorenja rešitve” pravimo inkubacija.
-	Iluminacija – nastane ko se rešitev pojavi. Iluminacija (navdih, inspiracija, aha-izkušnja, vpogled, uvid): nenadna in nepričakovana rešitev problema.
- Zadnja faza je faza preverjanja ustreznosti rešitve. Tako so npr. Shaldrekovo teorijo morfo-genetskih polj preverili drugi. Danes se dajo ta polja meriti.  

Seveda Dyer ne obravnava inspiracije z vidika družbenih sprememb, ampak le z vidika osebnih. To pomanjkljivost se da nadoknaditi. Sodobne družbe sledijo izzivom z odprtostjo in fleksibilnostjo. Doslej je bila v tem vodilna ZDA. Zadnje čase pa ni spodbujena k reševanju problemov, ampak predvsem k potrošnji. Ima premalo izobraženih naravoslovcev in tehnikov od zgoraj in od spodaj. Možgani, ki jih je privabljala lahko v ravnem svetu delajo doma. 
Povežemo misli z dogodki. 

Inspiracije vodijo do odkritij (hevreka) izumov. V bogu je vse mogoče. Zato zaupajmo v svojo intuicijo. Očitno sta si hevristika in hermenevtika blizu. Kaj vse že danes vemo o eni, drugi in tretji, kar nam je bilo nekoč zgolj skrivnostno in naključno. Kakšne spremembe se nam napovedujejo, o katerih niti sanjali nismo. Okrogel svet je prinašal ene vrste upov, raven pa druge. Zemlja postaja kar najbolj dinamična plošča. Kakor Dyer razlaga integracijo na duhovni ravni, jo Friedmann (2008) na tehnološki. Tako postaja ponovno resnična ugoto-vitev, kakor na zemlji tako v nebesih in obratno. Razlika med njima je v tem, da Dyer  pokaže, kako je mogoče prenesti ugotovitve poglavij v praktično življenje posameznika, medtem ko Friedmann predpostavlja, da bomo ta pota odkrivali sami v skladu s svetovnim trendom. Njegova formula CQ + PQ > IQ pomeni, da vodita radovednost in strast k boljšim rezultatom kot sama inteligenca, kar pomeni, da sama sposobnost še ne pomeni ničesar, če je ne aktiviramo. 

Aktiviramo pa se lahko za vsako vrednoto posebej npr. za svobodo ali srečo ali za celoten sklop vrednot. Ko smo zaljubljeni, ne vemo, kaj sproža naše nagnjenje. Vemo le za osebo, ki je naš navdihovalec. Psihologi takšne pojave razlagajo. Mladega Wertherja je navdihnila mlada deklica Charlotte zato, ker je bila podobna njegovi materi. Vendar pa se Goethejev roman Trpljenje mladega Wertherja (1996) nanaša na nesrečno ljubezen, ki je bila značilna za vsakega romantičnega junaka, ki že po dualni zasnovi svoje osebnosti ne more priti do ljubljenke. Ljubezenski objekt je le platonsko imaginaren. Danes poznamo veliko več teorij in praks ljubezni, tako da je (fluidni) jaz-ti odnos v vsaki kulturi subjekt-objekt ali bolje subjekt-subjekt odnos drugačen. V ljubezni spoznavamo, da nas bolj navdihuje darovanje kot sprejemanje, čeprav je oboje povezano kot da bi bilo laže stegniti roko kot odpreti dlan.         

Velja, da je paradigma ločenosti nerazvojna, medtem ko integracijska paradigma  zagotavlja uspeh. Inspirativno življenje je integrativno življenje. Na poklicnem področju pomeni, da poznamo specialiste, generaliste, ki imajo površno znanje o različnih področjih življenja in versatilisti (lat. versare – obrniti) – mnogostranski, ki opravlja različna dela s poglobljenim znanjem. Versatiliti se nenehno prilagajajo in se učijo in so zato ljudje s fleksibilno identiteto. Čim širše interese imamo, tem verjetneje je, da se bomo na čim več stvari in ljudi navdu šujoče odzivali. Kot Hamlet mora biti tudi današnji delavec na trgu pripravljen na vse. Vendar športnik vsaj ve, v katerem športu bo nastopal, delavec pa tedaj, ko mora poprijeti za katerokoli delo tega ne ve.  Versatilite se da primerjati s konvertiti, ki obračajo plašč po vetru in te s spreobrnjenimi, ki pričujejo iz globoke vere.  Na ta način se vrača vsestranska osebnost v smislu večstranskosti, multifunkcionalnosti, ne  pa multiple osebnosti. Vendar pa to ni isto kot kavalir v fevdalizmu in plemenit meščan v meščanski družbi. Na ta način iz samega navdiha še ne moremo sklepati, ali bodo naše reakcije površinske ali globinske, kakor tudi ne na to, kolikšen bo znanstveni, umetniški ali verski paradigmatski preobrat.    
  
Ni mogoče ločiti plesalca od plesa, korenin od cvetov in boga od nas, čeprav vse to abstraktno  razlikujemo. Jezik duha deluje tako da osvetli energijo naših misli z vibracijsko energijo nekoga drugega. Inspiracijske vibracije mnogih vodijo do resonance na višji razvojni stopnji, kar bi lahko pojasnjevali tudi s Shaldrekovimi morfogenetskimi polji. Pogosto vprašanje pa je, ali zmoremo v sebi izvršiti preskok od nižje k višji ravni energije vesolja na višjo. Zmore-mo ga, če smo zasidrani v duhu ljubezni, ki nam daje polet, sicer pa smo v strahovih, ki nas hromijo. Nenehna inspiracija nam omogoča pretok ustvarjalne energije. 

Duha vidimo v vsakem, ki ga srečamo, ker ne gledamo le z očmi, ampak s srcem. V duhu vemo za vsemogočno inteligenco. Ljubimo obkroženi s svetlobo. Danes gre za kombinacijo in skupne učinke tega, kar najboljše naredijo računalniki s tem, kar najboljše napravi človek v odnosih. Tako simbioza človek-stroja  postane produktivnejša kot kdajkoli prej, vendar pa je tudi konkurenčno nevarna.  

Danes so postale pomembne tiste sposobnosti, ki jih ljudje razvijajo s prirojeno motivacijo.
Zunanja delovna sila npr. v Indiji je cenejša in učinkovitejša kot v ZDA.  Ljudje danes še ne vemo, koliko se bomo morali spremeniti, če bomo hoteli ohraniti to, kar imamo. Odgovor verjetno ni le v nižjih plačah, ampak na pripravljenosti za delo za skupni blagor.  
 
Učenje inspiracije je reinvencija samega sebe. 'Jaz delam vse novo' je dejal že Jezus. Daje nam novo ljubeče srce, novo telo, novo nebo in zemljo. Vse je še lepše, bolj čudežno, bolj čudovito in veselo. Ljudje sami po sebi ne moremo povsem prekiniti s starim in preteklim. Verovanje pa nas usposablja za svobodo iz ljubezni, za polet duha na osnovi krsta z ognjem Notranji ogenj je starejši izraz za strast oz. trpljenje (gr. pathos, lat. passion). Zato ni tako nenavadno, da predstavo novega poznajo že v antiki v smislu sprememb, preobratov in premen. Pri Heraklitu dvakrat ne moremo stopiti v isto reko, ker k nam pritekajo nove in nove vode.
Dan pričnimo velikodušno. Davidsonova  definicija velikodušnosti pa je v tem, da  »poiščemo dobršno mero racionalnosti pri tistih, za katere verjamemo, da razumejo to, kar govorijo in delajo, kajti, če v tem ne uspemo, ne moremo identificirati vsebine njihovih besed  in misli. Prepoznavanje racionalnosti v drugih zadeva prepoznavanje naših lastnih norm racionalnosti v njihovem govoru in obnašanju. Te norme vključujejo norme logične konsistence, ravnanja v skladu z bistvenimi ali temeljnimi interesi akterja, in sprejetje pogledov, ki so razumni v luči empiričnih dokazov.» (Davidson 1985) Umni je vse umno, tako kot je svetemu sveto. Osnova zlatega pravila je v tem, da imamo stalno iniciativo v pozitivnem ravnanju. Zato ne povezuje zaman Davidson ravnanja z dogodki.     

3. Poti do inspiracije 

Prvi pogoj za inspiracijo so pozitivna oz. afirmativna stališča. V japonski in zahodni kulturi se ljudje negativnih sodb o drugih bolj izogibajo kot pri nas. Zato je pri nas sendvič moči (power burger), motivacijski sendvič ali vrnitveno sporočilo težje sestaviti kot v anglosaksonskem svetu. Ideja sendviča moči je ustvarjalna, spodbudna in pozitivna kritika. Ta cilj dosežemo s  sendvičem iz besed, ki je sestavljen iz treh delov. Zgoraj je rezina kruha, enako je spodaj, vmes pa je vsebina. Sporočilo v sendviču pa ima v prvem in tretjem delu spodbudo, vmes pa je kritika. Tako nezadostna ocena učenca ni vir nadaljnjih stigmatizacij in frustracij, groženj katastrofe s strani staršev, ampak je priložnost za uvid v dosedanje pomanjkljive pristope in predloge za izboljšanje stanja. Sendvič je hrana zmagovalcev (oz. po modelu Bluesteinove zmagam – zmagaš), ker njegovo kompleksno sporočilo pomeni s stališča TA jaz sem O. K., ti si O. K.   

Inspiracije seveda ni brez dobrega stika s samim seboj in po možnosti tudi z drugimi. Peternelova (Peternel 2005) izpostavlja naslednja pravila vzpostavljanja dobrega stika učitelja s skupino učencev v prvih petih minutah pouka:
1. oceni svoje vzdušje in vzdušje otrok v razredu,
2. uglasi se s skupino v skupni ritem, skupno dihanje,
3. vzbudi radovednost (nova igra, nova naloga),
4. vodi skupino z uporabo čutil, ki so vir podatkov o svetu,
5. vodi učenje z uporabo predstav in gibanja,
6. upoštevaj desno in levo možgansko polovico (konvergentno in divergentno učenje),
7. ves čas ure opazuj govorico telesa otrok, njihova zrcaljenja,
8. priredi svojo govorico telesa (visok nivo avtoriteta, nizek nivo prijateljski odnos),
9. upoštevaj ritem ure: premor, vrh, zaključek,
10 Ves čas se vživljaj v otroke in vase.

Prva in zadnja točka v naštetih alinejah zadeva vse tri zaznavne položaje, 2. točka opredeljuje tehniko dobrega stika, 3. točka opredeljuje vlogo animacije in motivacije, 4. točka se nanaša na zaznavni sistem petih čutov, ki ga imenujemo VAKOG. 5. točka se nanaša na izbiro stilov vodenja, 6. točka nas navaja k ugotovitvi, da danes šola ni več ustanova racionalnih argumentacij, ampak še marsičesa drugega, kar zadeva tudi razsežnosti mišljenja, 7. točka dopolnjuje 2. točko, ki zadeva vzpostavljanje dobrega stika, 8. točka pomeni definicijo kalibriranja – primernosti govorici sogovorca, 9. točka se nanaša na tehniko prekinjevalcev v NLP. 10. točka vsebuje nasvet za empatijo. V smislu zaposlitve t. im. desne polovice možganov predstave učencev učitelji vzbujajo z metaforami, anekdotami, kratkimi zgodami, risbami, barvami, uporabo medijev. Na ta način se v šolo uvaja 'možganom prijazno učenje' (izraz Birkenbihlove). 

Dober stik vsekakor omogoča prenos inspiracije na drugega zaradi sinergičnih učinkov skup-nih teženj. Seveda nas pot lahko vodi od pozitivnega izžarevanja energije do izgorevanja. Izžarevanje samo po sebi še ni pozitivni pojem. Film Izžarevanje je posnet po knjigi Stephena Kinga (z istim naslovom: The Shining) in je mojstrsko delo Stanleyja Kubricka, ki se je s pomočjo odličnega igralca Jacka Nicholsona vživel v situacijsko odlično prikazane odlomke.  Ta prevzame vlogo pisatelja Jacka Torranca, ki se z družino vseli v hotel visoko v hribih, kjer bo kot neke vrste hišnik pozimi skrbel za hotel. On, njegova žena in sin bodo v hribih izolirani do pomladi, saj je hotel zaradi izjemno težke dostopnosti čez zimo zaprt. Ko prvi snežni metež zapre vse poti, nakopičena energija zlobnih dejanj v hotelu povzroči, da Jack počasi, a zanesljivo izgublja duševno zdravje. Za njegovo ženo in sina mogoče ne bo izhoda iz nastalega kaosa, prepletenega z družinskim nasiljem. 

Če mislimo z izžarevanjem na fizikalno radiacijo, potem vemo, da je le dozirana koristna, sicer pa je škodljiva.  Po pokvarjeni atomski elektrarni v Černobilu jo je bilo preveč in so zato tamkajšnji prebivalci zboleli in pomrli. Seveda mislimo na nekaj drugega npr. sijanje od sreče ali sijanje od svetosti. 
Skepticizem škodljivo deluje na ustvarjalnost, ker vodi k motivaciji stran od in ne k nečemu.  Kartezijanski metodični dvom je smiseln za falsifirajočo znanost, ne pa za kulturo življenja. Zanjo je sprejemljivo vse, kar je vredno življenja, kar je Nietzsche interpretiral kot voljo do moči, ki ji je cilj povečevanje moči, v krščanstvu pa gre za božji načrt. Priporočljivo pa je uporabljati tehniko Walta Disneya, ki vključuje argumentacijo in motivacijo za in proti.
Življenje življenjske sile (lat. vis vitalis) se udejanja skozi izžarevanje notranje moči. Tako je sporočilo vseh najbolj znanih izvirnikov, čeprav se znanost danes s tem ne strinja. Glede na najdbe različnih besedil v različnih časovnih obdobjih kaže, da se je besedilo v času dopolnjevalo, kar pomeni, da avtor ni en sam pisec. Lao Zi se je po ravnal po navdihu drugih mojstrov iz davnine človeštva in tako je izpolnil svoje življenje. Njegova knjižnica se je imenovala "Daojia", kar pomeni "kraj, kjer je doma Dao". Še danes ne bi smeli pozabiti, kako se hodi pot Neba – Dao.

Ne glede na to, za kakšen pristop se odločite, znanstveni ali mitološki, dejstvo je, da modrost življenja prihaja od Neba in ne od človeka. Če je Lao Zi realizirano in nesmrtno bitje, pomeni, da je eno z Daom in modrost resnično prihaja od njega. Ime samo je nepomembno in ločuje. Tisti, ki se realizira, lahko to opazuje in se umakne tistim, ki se o tem prepirajo.

Ponižno in skromno se modrost nesmrtnega življenja lahko izrazi v naslednjem stavku: če je telo celovito v zavesti, je duh prisoten, življenje izpolnjeno, um izpraznjen in vitalnost je povrnjena. Svetopisemska besedila implicirajo s svojo motiviko različna izžarevanja.  

Očitno besedna zveza izžarevanje ljubezni po svojem pomenu koga navduši. Sproža mu lepe občutke, ki ga vodijo v zaželena stanja. Imamo na stotine odgovorov in prav toliko vprašanj. Soočajo se kompleksni personalni sistemi z rastočo kompleksnostjo družbenih podsistemov. Nekomu je najpomembneje, da je medijsko opažen, drugemu, da se preobraža v puščavi, tretjemu, da sestavlja govor na gori.  Polnost ljubezni se izraža v božanski menjavi dajanja in sprejemanja, v poljubu duha in objemu nebes. Navdihujoča je barva osebnega izkustva, navdihujoče je ritmično valovanje (nebeških) teles. Ni navdih le opažen, je tudi skrit in prikrit. Je kakor mik in zamik, pulziranje celic v sožitju, poslušanje sebi in drugim. 

Ljubezen izžarevam tako, da jo drugi začutijo, da jih pritegne in se pridružijo tudi sami temu izžarevanju ljubezni. Kompleks manjvrednosti je tu zato, da se odreši v vrednosti verovanja v njeno vsemogočno s(i)lo. Čudovite besede označujejo čudovita dela, pozornost do pozornosti, sij ali luč svetosti na svetost. Pozornost in z njo ljubezen pa krožita, krožita in svet je lepši, vse lepši! Prav zaradi pozornosti svobodo prej občutimo kot jo definiramo. Mislimo na to, da nas ljubezen človeka vse bolj opogumlja, da mu zagotavlja, da je v redu biti to, kar je, biti pristen in zato si tudi vse bolj drzne to pokazati in doživeti.  Tako se medsebojno osrečujemo in medosebno rastemo. Ženski in moški se privlačimo na različne (ne)zavedne načine. Vendar pa še vedno več pesniških inspiracij in slikarskih motivov nudijo ženske moškim kot obratno.
Dyer (2000) svetuje, da se veselimo blaginje drugih. Če smo srečni in zadovoljni, potem to tudi izžarevamo. Izžarevanje nastane, kadar se postavimo v lastno središče, svetišče oz. sebstvo. Zaplavamo (z morskimi psi), tako da se prepustimo toku, zaupamo notranjemu impulzu. Dyer (2000, 123-127) navaja naslednjih pet pogojev:
1.	 poiščite osrednji, navdihnjeni cilj, ki daje pomen vašemu delu
2.	 sredotočimo se in zaprimo misli pred vsemi motnjami.
3.	 redajte se toku.
4.	 izkusite zanos.
5.	 opazujte se, kako brez naprezanja dosegate vrhunsko produktivnost.

To je torej univerzalna pragmatika inspiracije, njena metoda, njena veličina, poklicanost, predanost in vzpon od sreče kot zadovoljstva  do najvišje sreče kot blaženosti (ind. ananda). Seveda je treba pri ad 2 opozoriti, da 'zapreti mišljenje' ne pomeni, da ne smemo pretehtavati razlogov 'za in proti'. Pomeni pa, da nas morebitne težave ne bi smele odvrniti od doseganja vrednega cilja. Ker inspiracije ni brez globokega doživljanja, se je treba tudi tega učiti. 

Beg pred svobodo (Frommov izraz) se danes izraža v begu pred odgovornostjo, zrelo presojo, prevzemanjem osebne moči, starševskimi funkcijami in celo pred vzgajanjem. Zato ni nenavadno, da prevladujejo navdušenja, ki vodijo v zasvojenosti kot pa navdušenja za zdravo življenje.
Svojo karierno pot načrtujmo tako da zadostimo varnosti, zdravju, socialni mobilnosti in globalnemu delovanju. Vedno pomembnejša je kakovost našega dela. Način, s katerim je bila kriza predhodnega obdobja rešena, se manifestira v načinu reševanja konfliktov in problemov v naslednjem obdobju. Vprašanje pa je, če vemo, kaj smo spremenili v našem načinu učenja.  Kombiniranje idej, priložnosti in virov vodi do fantastičnih rezultatov tudi z ustvarjanjem sinhronosti.   
Dinamično življenje je polno radosti, veselja in sreče, življenje brez strahu in skrbi, v katerem si prizadevamo za cilje, ki so vredni truda.  Nekateri ljudje so celo radi bolni in depresivni, da vzbujajo sočutje. Težave so neizogibno. Način reševanja pa kaže na to, ali jih mi obvladujemo ali pa one nas. Magična formula za dinamično življenje  je božja oprema in uspeh z visoko pozitivno samopodobo (Ross & Carlson 2005). Ta vzdržuje voljo, ker se brez nje nahajamo v območju priučene nemoči.
Ross & Carlson (2005) meni, da ne gre le za domišljijo, vero, ampak tudi za vsaj nekoliko navdušenja. Opozarja na prepričevalno moč besed, ki prikličejo (evocirajo) navdušenje. Navdušenja se lahko naučimo, da deluje kot navada, za katero smo se odločili. Ross & Carlson priporočata, da v to, kar delamo, vložimo vse, kar imamo. Energijo ohranjamo z verovanjem v dinamično življenje. Med drugimi tudi Emerson zagovarja tezo, da smemo zaupati vase, ker je svet ustvarjen tudi za nas. Meni, da nič velikega ne nastane brez navdušenja. Odkrivanje novih stvari  in ljudi nas navdušuje, številne podrobnosti, ki gredo narobe, pa nas od tega odvračajo. Čim večkrat uporabljajmo tehniko 'zakoplji se globlje'. Težko postanemo stalno navdušeni brez poslanstva. 

Ross & Carlson (2005) vidita v navdihu osvoboditev ustvarjalnosti, afirmacijo potencialov,  čustva v sliki in čustveno podprto predstavo v glavi. S tem se približamo tematiki videnj in vizualizacij. Ne zavedamo se dovolj, da z besedami prikličemo takšna ali drugačna prepričanja, verovanja, odnose. Zanimivo je povzeti njuno dinamično definicijo navdušenja: »navdušenje je moč, ki vas bo popeljala od začetnega in počasnega vzleta v neskončno dvigajoči se val. Z njegovo nadzorovano eksplozivno silo boste izstrelili svoje sanje v orbito! 'nimam spremeni v imam, poražence v zmagovalce.« (ibidem, 115)  oba zastopata stališče, da naj se najprej čim detajlneje ukvarjamo s tistim, kar nas ne zanima. Govoriti je treba z navdušenjem. Intenzivna motivacija je vnema. Prinašajmo sebi in drugim dobre novice.         
Jasno je, da je pozornost pogoj vizualizacije. Toda, ali je tudi obratno? Če je, kako potem vizualiziramo pozornost. Predstavljam si, kako se je pozornost že pojavljala v našem življenju. V vizijo vlagamo veliko čustvene pozitivne energije. Če nam to ne uspeva, to pomeni, da nimamo velike želje. V NLP s pomočjo tehnike vizualne zloženke določene navade in nanje navezane želje odpravljamo, druge pa uvajamo. V alfa stanju zavesti za kaj prosimo in to dobimo (metafora – trkanje na vrata). Razlikujemo med alfa in beta refleksijo. Pri prvi gre za sinhronost. Beta je začetek realizacije. Kombiniramo obe refleksiji, če nočemo ostati v začetni fazi ustvarjalnosti. Pri alfa stanju vidimo le bliskanje, pri beta pa doživimo vso nevihto, ki je daljša. Beta prinese nove priložnosti, ki zadevajo stike z ljudmi, denar itd. Izvirna intenca pride v obliki spontane inspiracije ali prek drugih ljudi. Potrebno je nadaljevati idejo v beta refleksiji, ki pa je ne smemo preveč kontrolirati. Le jasne, razločne in pozitivne misli in prepričljiv govor izraža želje.
4. Učenje iz biografskih in avtobiografskih zgodb 
Sodelovanje z drugimi kot vir inspiracije smo že omenili. Če sooblikujemo ideje, priložnosti in vire, imamo vse. Tudi v zgodbah vidimo, kako se na nevidne in opažene načine prepletajo avtobiografije in biografije. Običajno si bralec sam ustvari povezavo med biografijami in lastno biografijo. Nekateri kot Kirbiševa (Kirbiš 2005) pa pokažejo, kako so integrirali izkušnje drugih v lastne izkušnje ne glede na to, ali gre za versko področje ali za posvetno. 
Na neviden način prehajajo izkušnje s preteklih generacij na sedanjo in prihodnjo. Ponavadi to pojasnjujemo s 'prenosom', čeprav je v tem 'petitio principii', ki predpostavlja za zgodeno to, kar naj bi se šele zgodilo in za pojasnjeno to, kar bi bilo treba pojasniti. Avtorji opisujejo, kako so sami kaj prevzeli, sami pa ne vemo, kako bomo mi. Ko se v tem stilu vedemo, ne vemo, od kdaj se je proces začel. Mistično stanje pojasnjuje Kraljičeva kot nadnaravna zna-menja, ki pričajo o božjem posegu. Oseba napreduj po poti svetosti. Vir inspiracije je za filozofa čudenje, za vernika pa je lahko zamaknjenje, ki ni isto kot trans in flow, čeprav je podoben obema zlasti po intuiciji s pomembnimi uvidi s pomočjo videnj. Kraljičeva opisuje, kako je že samo poglabljanje v biografijo Magdalene pomagalo pri ozdravljenju njene družine.   
Biografska metoda učenja je bila znana že v antiki. Kot je Jezus 'dobival' verske navdihe iz pogovorov z očetom na samem in je učil svoje učence, tako jih tudi mi dobivamo iz  branja evangelijev. Na spletnih straneh: http://www.ini.tv/ je opisano, kaj dela Global Media Training Institute. Izpolnjuje sanje Davida Cerulla in  Inspiration Network International. Gre za medijsko posredovanje evangelijev Jezusa Kristusa. 

Biografije in biografske zgodbe nastajajo iz lastnih in tujih najbolj tipičnih izkušenj. Ni dovolj razumeti življenje, če ga gledamo v preteklost, ampak ga razumemo tudi iz pogleda v prihodnost. Izobraževalna biografija upošteva, da je posameznik subjekt in objekt družbe. Z biografsko metodo proučujemo vplive, ki določajo življenje posameznika.  Beck (1986) opozarja na popularizirana spoznanja in biografsko učenje (nem. Biographisches Lernen), ki je značilno za njegov razvoj.  Iz odnosa posameznika do sprememb in novosti lahko sklepa-mo, za katere se navdušuje in za katere se ne. Izobraževalna biografija je neke vrste izobraže-valna strategija – načrtovanje samoorganiziranja kot odgovor na potrebe njegovega osebnega razvoja. Ta strategija se v njegovih življenjskih obdobjih spreminja. Čeprav se da inspiracijo tudi didaktično načrtovati, to ne izključuje spontanega učenja in zgolj funkcionalne, neinten-cionalne vzgoje. Izobraževalna biografija je usmerjena na razvoj posameznika, spreminjanja njegovih vrednot, znanja in sposobnosti. Poteka v sistemski interakcijski komunikaciji. Z njeno pomočjo posameznik opisuje pomembne  dogodke v svoji izobraževalni karieri. Sem sodijo njegovi vtisi, doživetja, interesi, vrednote. Smiselno je, da posameznik v vsakem obdobju življenja, ki je identično z njegovo razvojno stopnjo,  poišče tiste objekte dejavnosti, ki so v skladu z njegovimi interesi, vrednotami in ne le z družbenimi normami. To pomeni, da ni le on v skladu z vrednotami in normami, ki so značilne za določen socialni sistem, ampak da zna izbrati takšen socialni sistem, ki je dovzeten za njegove interese in vrednote. Vprašanje je, ali izobraževalna biografija odkriva vez med izkušnjo in izobraževanjem. Ljudje imamo možnost prepoznati višji pomen svojih življenjskih izkušenj in jih uporabiti za zavestne spremembe sebe in sveta (Luhmann, 1994). Ni odveč pripomniti, da je prav ta višji pomen vsebovan (v NLP terminologiji) v Miltonovem jeziku. In ta jezik Dyer obvlada, saj prav njemu omogoča pisanje navdihujočih knjig. Seveda pa je treba upoštevati moralno kodo dobrega in zla, ker 'je pot v pekel tlakovana z dobrimi nameni'.  

Je veliko prepovedi v zgodnjem otroštvu, ki nam prepovedujejo 'odrasti' v avtentičnem doživljanju. Te so: ne obstajaj, ne občuti, ne bodi (tak) otrok, ne razmišljaj o skrivnosti naše družine, ne smeš uspeti, ne odrasti, ne bodi ženska, ne bodi blizu, ne bodi pomembne, ne bodi dobro (Gulding, 2007). Te prepovedi vodijo sčasoma v psihosomatske motnje. Podobno bi lahko trdili za zanikanja (v TA discounts). Medtem ko stroki, ki pomenijo afirmativne izraze pozornosti,  vodijo v zdrav način sožitja. Zato ni vseeno, kakšna prepričanja gojimo, ker ta predstavljajo naš program. Zato se za inspiracijo lahko programiramo tako kot za vsako drugo vrednoto ali vrsto dejavnosti. Da ima nova temeljna odločitev terapevtsko vrednost vedo tako zastopniki TA kot NLP. V NLP se ta metoda imenuje rušenje odločitev (decision destroying). Po krščanskem verovanju kesanju s trdno odločitvijo sledi novo življenje. 'Maloverni' ne verjamemo v takšno moč inspiracije, da z njo lahko premaknemo goro.   

Otroci, ki odraščajo v trdih, togih družinah, v katerih se ne čutijo sprejeti in ljubljeni, iščejo sproščenih odnosov in sprejetja drugje. Pogosto ga najdejo v vrstniških združbah, kjer so doma droge. Iz svoje primarne notranje potrebe iščejo svobodo, v vrstniških družbah in pod vplivom negativnih vzorov (pozitivnih pač doma niso dobili) pa namesto svobode iščejo prostosti. Trenutno, začasno se počutijo osvobojeni, če lahko delajo, kar hočejo, če jim ni treba poslušati »teženja«, če lahko ubežijo vsem prisilam, v katerih so odraščali. Droga pride »kar tako, neopazno – pač kot izziv, kot preverjanje, koliko si zares upajo, koliko so zares» svobodni«.

Žorž (2008) našteva naslednje zasvojenosti mladih: z mobitelom, računalnikom in računal-niškimi igricami, s hrano, z glasbo, z idoli, z odnosi, z zdravili, s tobakom, z alkoholom in z drogami. Zanimivo je, da je že F. Bacon v renesansi opozarjal človeka na zasvojenost s štirimi idoli. Posameznik lahko odpravi le specifične idole, ki njega zadevajo, ne pa splošnih idolov vrste. Pravzaprav so zasvojenosti posledica zlorabljenega pehanja za užitki in učinki, vendar pa kaže upoštevati Baconovo opozorilo, da so le nekatere zasvojenosti odpravljive in to tiste, ki jih po novejši terminologiji lahko 'gensko zaklenemo'.     

Iz družinskih zgodb se je mogoče celo transformacijsko učiti (Ličen, 2006), čeprav je kot je razvidno iz naše navedbe, to trdo delo, ki pogosto terja sodelovanje psihoterapevta. Primerov družinskega nasilja je veliko. Veliko je otrok, ki odraščajo v »normalnih« družinah. So odvisniki, ki svoje otroštvo opisujejo kot lepo, brezskrbno. Pogosto pravzaprav sploh ni jasno, kako so zašli v drogo. Eksperiment svobode brez omejitev je najdražji eksperiment. Kar zašli so, za »sceno«, ker so želeli živeti brez omejitev, svobodno, imeti in okusiti vedno več. Mar niso to razvajeni otroci? Barbarič  (1998) piše o njih v Biserih ranjenega srca:

Marko je odraščal sem v krščanski družini. »S 15 leti sem že delal, kar sem hotel. Nisem več ubogal ne mame, ne očeta ... Mislil sem, da sem pametnejši od drugih, da se lažje znajdem. Hotel sem biti več vreden kot drugi. Predvsem pa sem hotel imeti denar, biti neodvisen ...!« 

Rafael pa je odraščal v preprosti, pošteni delavski družini in o njej ni govoril nič slabega. Starša sta ga zares ljubila in mu dajala vsega. »Tolikokrat sem slišal mater in očeta, da nam privoščita tisto, kar je njima manjkalo. Toda to mi nič pomenilo. Postajal znotraj vse bolj prazen in ošaben. Kar sem imel, mi ni zadostovalo. Hotel sem imeti vedno več ... Starša sta se zame žrtvovala. Hotela sta mi dati varno prihodnost brez mojega prizadevanja in trpljenja. Namesto mene sta hotela prevzeti vse to nase ...« V nekem trenutku postanejo gojenci ošabni. 

Breda je začela v šoli uživati droge, kar pa nikomur ni bila pripravljena priznati. Bredin primer je eden izmed najtežje rešljivih, ker ni bila pripravljena na terapijo pri Žoržu in tudi ne na pogovor. Postopno sta se jo tudi starša začela drugače sprejemati s trdno pripravljenostjo, da bosta tokrat Bredo učila samostojnosti, da se bosta najprej sama učila, kako hčerko učiti samostojnosti. 

Biografske zgodbe se da predelati tudi skozi likovno izražanje. Dijaki, ki jih likovna dejavnost navdihuje, se ustvarjalno izražajo v različnih dijaških domovih, tako naših kot ameriških. Umetniško ustvarjalno navdušenje učenci izražajo v vsebinah likovnega izražanja pri slikanju, kiparjenju in prostorskem oblikovanju. V interakciji z učiteljem razvijajo zmožnost zaznava nja, vizualnega spomina, likovnega mišljenja, domišljije in gibalne spretnosti pri teoretičnem in nato v praktičnem delu. Pogovorijo se o pojmih kot so prostor, načrtovalec/arhitekt, načrt, oblika, velikost, naravni gradbeni materiali, stabilnost, različnost, oblikovanje, okrasni pred meti.. Zamisli v notranjem svetu učencev se aktivirajo najprej verbalno, nato pa se realizirajo v likovnem izražanju z različnimi odpadnimi materiali v naravi v oblikovanju izdelka tridi menzionalne oblike. Učenci tudi ocenjujejo svoje izdelke in tako razvijajo tudi zmožnost oblikovanja meril za kritično vrednotenje svojih in vrstnikovih del.

Po zgodbah mladih, ki se še iščejo navedemo jih navedimo še nekaj iz življenja odraslih.  Dr. Franc Pediček (1922-2008) je v svojem zadnjem avtobiografskem delu (2007) osmislil svoje osebno in poklicno življenje. Navaja vplive sorodstva, ki so ga spravili na znanstveno pot. V njem je pojasnil tisto, kar je bilo doslej sodelavcem in celo sorodnikom nejasno. Brez olepše vanja je ljudi, s katerimi je imel stike, razdelil glede na svoje preference na empatike in zoprnike. Definicija zoprnika je, da tam, kjer je bil on, ni bilo mene in obratno. Zoprni so tudi  fenomeni Sartrove absurdne kulture. Antropološka osnova zoprnosti je, da je človek to, kar ni in ni to, kar je. Vendar ima tudi empatija filozofske osnove. Za Husserla je empatija znotraj intersubjektivnosti. S tem pojavom so se ukvarjali še M. Scheler, M. Merleau Ponty, J. P. Sartre, psihoanaliza (S. Freud, M. Klein, E. Stein, W. R. Bion), analitična filozofija v navezavi na Chomskega. Od 60.  leta dalje so ta pojav analizirale tudi kognitivne (nevro)znanosti. Za A. Smitha je simpatija moralno čustvo. Pravičnost je možna na osnovi empatije. Vplival je na Kanta. Darwin je menil, da vsi ljudje enako doživljamo čustva.
  
Takšno odkritosrčnost v drugih avtobiografijah težko najdemo. Pediček je bil kritičen pred vsem do drugih, v tem delu pa je tudi kritičen do sebe. Priznal si je, da si je marsikateri 'kulturni trk' sam zakuhal. Avantgarden v teoriji podobno kot že pokojni dr. Anton Trstenjak hodi za človekom. Tako po pedagoško- kot po psihološko-antropološki poti pridemo do sklepa, da je človek sam svoja inspiracija. V postmoderni je črpanje človeških virov (human resources) prav tako navdihujoče kot je bilo nekdaj črpanje naravnih virov. Marx je našel revolucionarni navdih v uporu zoper izkoriščevalske razmere. Pediček je podobno kot frankfurtska šola marksistov iskal pot za vrnitev človeka k sebi iz jarma zoonpolitikonstva. Njegova še neizrečena misel je, da politika, ki si prisvaja šolo in učitelje in jih postavlja v svojo službo, tudi sama ni svobodna. Pot do pluralizma edukacijskih interesov se sicer odpira, vendar pa nastajajo novi vozli okrog (finansiranja in pomena) privatnega in javnega šolstva. Kot avantgardni mislec segajo njegove diagnoze do in prek našega časa. V današnje svetu, ki je navidez brez meja je toliko bolj treba paziti na skrite notranje meje. Kajti s svet s sovražniki proizvaja ene vrste navdihov, svet brez sovražnikov pa druge. Očitno nam Pedičkova avtobio-grafija kaže, da živimo v dveh svetovih. Po eni strani smo še v svetu ostrih meja, v katerem Berlinski zid še ni padel, po drugi strani pa že (posthumno?) živimo v občestvu, v katerem smo vsi eno.       
  
Navdih prihaja iz iskrenosti. Do nedavna nisem vedel, da je moja osnovna dilema dvomiti zaradi nezaupanja ali verovati zaradi odrešenja od sicer neprekinjene nezadostnosti (oz. samozadostnosti) in  ločenosti. Zanimivo je, da Pediček, ki je Ob prenovi razglasil načelo ločitve cerkve od države za zastarelo in se je zavzemal za verouk v šole, ni dal drugim vedeti za ta osebni preobrat. Čeprav je bil leta 2007 sprejet kot častni član Društva katoliških pedagogov, ni zapisal, da hodi za katoliško ali pa vsaj ignacijsko pedagogiko. 

Gibran (1997, 71) kar dobro opisuje dvojno stanje: Suženj, ki ljubi s srcem, sanja o svobodi, čeprav  dvomi v svojem duhu, dokler ga gospodarjev udarec z bičem ne zbudi. Če kdaj, sem ob tem udarcu spoznal, da ni dovolj, če nekaj dobim in dosežem, ampak je treba, da to zastopam in vzdržujem. Po vsej vzgoji otrok sem se moral vprašati, kaj je samovzgoja. Gibran sam pa pravi, da dvom ne bo spoznal resnice, ki ni le na njegovi strani, dokler se mu rane ne zacelijo. Šele očitno razodetje mu je dalo namig naj Jezusove roke položi v svoje rane. Kazni in nagrade za polovično emancipacijo so sicer (a)socialno realno stanje, ni pa to že izpolnitev osnovnega hrepenenja. Zato je takšna troedina avtobiografija postavljena ob bok srednjeveškim beginam, trubadurkam in mistikinjam, torej prav tistim duhovno revolucionar-nim junakinjam, ki bi jih pokojni sodelavec Kosovel racionalno zavrnil, če bi jih poznal.     

Že dejstvo, da obstajajo Jezusove besede in njegova dela, kakor jih pripovedujejo tisti, ki so ga poznali je Gibranu motiv reinterpretacije, pesniškega podoživetja in poskusa ponovne upodobitve neupodobljivega. Gibran je še eden izmed primerov posameznikov, ki so si z biografijo pomembnega drugega razložili vsaj del avtobiografije. Razlog za to pisno evalvacijo je našel v spoznanju, da je  že prej »pil njegovo kri iz studenca večne mladosti kljub trpljenju. Zaradi večnega veselja ni nobenega trenutka škoda za pogovor z njim.« Zato opisuje najlepše kraljestvo onkraj videne lepote. Videti je, da mu je Jezus po eni strani prijatelj in svetovalec, ko mu pripisuje tudi besede, ki jih v evangelijih še ni izrekel, po drugi strani pa mu sle.  

Janez Evangelist Krek (1865-1917) je kot vsaka presežna osebnost zarezal globoko znamenje v svoj čas, a ga hkrati s svojim duhom in delom presegel. Njegova veličina se zrcali v praktičnem delu za ohranjanje človeškega dostojanstva, ki ga je podpiral z izostrenim duhom in simpatijo do slehernega človeka. Zato njegov pomen sega daleč preko časovnih okvirov njegove dobe in nam lahko še danes služi kot motivacija in inspiracija pri oblikovanju pravičnejše družbe.

Darja Škraba Krmelj in Tomaž Krmelj pišeta, da ju je njuno 23-letno izkustvo nama govori, da je bistvenega pomena psihoterapevtova odprtost za duhovno, da bi zmogel širše, kot človek sam vidi, zaobjeti njegove poti. Pomembno je, da se tisti, h kateremu se človek zateka po pomoč, zaveda moralno-etične dimenzije odnosa in nujnosti spoštovanja drugega ter mu ne vsiljuje svojih psiholoških ali duhovnih pogledov. 

Psihoterapevt mora biti sposoben oceniti, kdaj bi bilo nujno potrebno uporabiti duhovno dimenzijo v procesu zdravljenja, kadar prepozna, da ima človek, ki je pred njim, v sebi velik zdravilni potencial, ali obratno – je duhovnost morda celo izvor težav. 
Po študiju številnih psihoterapevtskih tehnik glede na klientove človeške težave uporabljata eklektično različne pristope v osebnem odnosu do človeka v duhovni odprtosti. Ne v psihosomatiki, ne v psihoterapevtskih tehnikah, ampak v izkustvu najgloblje lastne nemoči in samote ju je čakal Kristus, Večna Ljubezen. Od tedaj izvajata duhovno terapijo pri klientih, ki so dovzetni zanjo. Podobno je že Tomaž Akvinski hotel ostati le še z Gospodom, ko ga je srečal. Maritain je pisal po Navdihih Tomaža Akvinskega. 
Lahko bi nanizali še druge zgodbe. Vendar nam že ta pregled nekaterih biografij in avtobiografij pokaže, da ljudje s poslanstvom veliko dosežejo, ker bolj presegajo samega sebe kot drugi. Dajejo zgled – paradigmo, znajo se pobrati, če padejo, poiščejo nova pota, ko stara ne odgovarjajo več. Navedli smo tudi zgodbe, ki kažejo, kako mladina išče pota iz labirintov. 

V nadaljevanju pokažemo verske zgodbe, ki kažejo, kako lahko postane sveto in posvečeno.   

5. Verske izkušnje videnj

Biografska zgodba slovenske kristjanke in mistikinje Magdalene Gornik (1835-1896), o kateri poroča Kraljičeva (2008) po razpoložljivih dokumentih, postaja danes čedalje bolj aktualna. Napovedala je, da bo Gospod približno 100 let po njeni smrti začel deliti milosti na njeno priprošnjo. Rodila se je v kmečki, revni družini. Pomagala  je pri domačih delih, vendar pa se je obenem vedno bolj posvečala mističnim doživetjem z Jezusom še pred 1. obhajilom. Po tem ko je prvič srečala Marijo, si je želela, da bi ga ljubila prav tako kot njegova mati.  Izžarevala je preprostost in blagost. Kasneje je neozdravljivo zbolela. Zelo potrpežljivo je prestajala telesno in duševno trpljenje. Pri drugem srečanju ji je Marija obljubila, da bo ozdravela in prejemala namesto zemeljskega nebeški kruh – evharistijo. Vsak  dan je podoživljala Kristusovo trpljenje s svojim trpljenjem. Pokazala je izjemno vztrajnost pri hoji po ozki poti svetosti. Imela je zamaknjenja. Njeni uvidi v božje resnice so duhovni biseri. Med drugim je napovedala, da bo slovenski narod udarjen, če se ne bo spreobrnil, kar se je med 2. svetovno vojno tudi zgodilo. njeno poslanstvo je bilo trpeti za grehe drugih in klicati k spreobrnenju in pokori.  K njenemu grobu pri Sodražici danes vedno bolj romajo verniki.  

Letos je 150. letnica lurških prikazovanj, ko se je Marija, Božja mati, prikazala preprostemu dekletu Bernardki Soubirours v Lurdu ob reki Gavi. Predstavila se ji je z izjavo »sem brezmadežno spočetje«. kot potrditev dogme o Brezmadežnem spočetju, ki jo je papež razglasil 1854. leta, torej štiri leta prej. Bernardka je bila najslabša učenka med sovrstnicami, danes pa ji je postavljen spomenik. Njeno glavno sporočilo je bilo, da svetu, ki je takrat že nakazoval smer proč od Boga z marčno revolucijo  s številnimi nasprotovanji evangeliju in cerkvenemu oznanjevanju, pove, kje je tista rešitev, ki bo končno prinesla upanje in zmago dobrega nad zlim, življenja nad smrtjo.

Podobe večnosti, glasovi neskončnosti. Gorske verige Pirenejev se stikajo z nebom. Že na vse jutro Marijinega vnebohoda so ovce so vidne na hribovju, človeške ovce pa v dolini. Prve so v animalični formi, druga pa so razbolele, trpeče, razdrobljeno zbrane in ubrane. Ponižno hrepenijo po dušnih pastirjih. Stoje pojejo, nanje pada nebeški dež, obliva jih nebeško sonce. Na desni strani neba se pojavi mavrica. Nato zazvonijo cerkveni zvonovi, duševni  pastirji pa prihajajo v belih oblačilih, vijejo se kot kača, posedejo se kot sodni tribunal in nato odhajajo v dostojanstveni bleščavi mimo špalirja. Sledijo si mogočne besede v različnih nacionalnih jezikih. Prevzemajo nas prevzvišeni takti glasbe, izmenjujejo se napevi  Ave Marija, hozane, glorije in alegorije. Obred je kot obed in obet in praznovalna manifestacija je kot manifest zadnjih bolnikov, ki bodo prvi pri Gospodu. Je že res, da različne oblike zavesti ne morejo shajati brez znamenitega izhodiščnega in končnega načela coincidentia oppositorum, toda tisto, kar se z njim in skozenj procesira, vedno znova preseneča, osupne in pomirja. 

Procesije se po ulicah mesta Lurd vijejo v obliki množic s svečami. Pojejo, vzklikajo, vodje pa nosijo zastave. Organizirane so po nacionalnih skupinah. Ne gre več za športno olimpijado, ampak gre za versko olimpijado, na kateri  različne nacionalne skupine tekmujejo za medalje večnosti. Kot športna olimpijada (npr. v Pekingu 2008) reprezentira omnipotentnost nacional nih predstavnikov človeške vrste  pod geslom višje, hitreje, dalje, tako verska olimpijada  reprezentira in simbolizira internacionalo nebeškega kraljestva sedaj in tukaj. Razliko med njima vidim v razliki med predajanjem določenim posebnim sposobnostim in splošno sposobnostjo predajanja.          
   
Za nova verska spoznanja so potrebne lastnosti ljubezni do boga, ponižnost in predanost. Uvi-de poljske redovnice Marije Favstine (1905-1938) navdihuje sv. Duh sam in jih jo uči zapiso-vati. Njeni  zapisi v Osebnem dnevniku so podobni Terezi Avilski ali Janezovemu besedilu. Rojena je bila v preprosti kmečki družini. Tudi sama ni izobražena. Ne izhaja iz liturgičnih besedil. Predana veri je bila izpostavljena mnogim preizkušnjam. V samostanu Magdalenk – mater božjega  usmiljenega je postala redovnica. Opravljala je nižja dela vrtnarice, kuharice, prodajalke v pekarni in vratarice.  Njeno sporočilo je, da človeštvo ne bo ne bo našlo miru, dokler se ne bo obrnilo k Božjemu usmiljenju. Jezus je leča njenih hrepenenj, je sonce njenih zvez. Vse pridobitve so že v njem, čeprav se zdijo srca izgubljena.  Nenavadna so pota Gospodova.  Vedno znova nas obhaja drugačna milost, drugačen čas se  brati z nami, nekatere želje se preobražajo v večno hrepenenje in to nazaj v darove, ki jih sprejemamo s hvaležnost-jo. Favstina je sklenila, da bo ostala zvesta navdihom z nebes. Zaslutila je trpljenje narodov, zlasti poljskega v drugi svetovni vojni.    

Favstina je začela razumeti poroko svoje duše z Bogom. »Vse moje bitje se použiva v oceanu ljubezni in neizrekljivem mučeništvu. Moja duša je potopljena v srečo, ki izvira iz svete trojice, ki domuje v meni» (Winowska 2000, 231). Pravi tudi » S to milostjo sem potopljena v ocean luči, v katerem spoznavam Boga in sebe.« (ibidem 232)   Srebrnina morja je neizmer-na. Zdaj vem, da se v njej odsevajo žarki božje milosti – vsa svetost svetlobe, vsa iskrivost iskrenosti, kromoterapija barv. Trobojnica zmage nad zlom. Jezus se pokaže Favstini z dvema pramenoma žarkov, ki pomenijo vodo in kri. Ti žarki varujejo dušo pred jezo Očeta. Kdor živi v njihovi senci, ga pravičnost ne bo zadela.  

Favstinin dialog z odrešenikom lahko parafraziramo takele: »Ker si s svojim trpljenjem svet odrešil, si ti že vsa naša zgodba, vse naše veselje, vse naše spoznanje, ki ga ta hip premoremo, ves naš zaklad, zlatnina ogrlice, srebrnina preproge na površini morja, doprinos izgubljenih časov.«  Kot vsi veliki mistiki, se je tudi Favstina obračala po pomoč k Odrešeniku na skrajni meji svojih moči. Slišala je klice Usmiljenega Gospoda. 
Legenda pravi, da so se pri Camargu v Provansi izkrcale tri Marije, ki so prišle iz Palestine in jim pravijo Maries de la mer in Sarah. Po pridiganju o Jezusovem vstajenju so v nekaj mese-cih umrle. Na njihovem grobu je nastala cerkev. Romi, ki so živeli v teh krajih so Sarah šteli za pravo Marijo, ker je bila temnopolta. Cerkev se je prepričala o njihovi svetosti, ko so odkopali njihov grob in v njem našli relikvije, ki so bili značilni za prvotno krščansko čašče-nje.  Camargue ima poseben križ, ki ga simbolizirajo vera - križ, upanje – sidro in ljubezen – srce. 
Socialni psihologi radi opisujejo odklonske posameznike. Obstajajo pa tudi odklonske razmere, ker je meja med normalnim in abnormalnim premična. Neprijetno je slišati, da odklonske razmere ustvarjajo prav odklonski posamezniki v funkciji slabih vladarjev in diktatorjev. Videnja talentiranih posameznikov in posameznic mečejo kritično luč nanje, zato se jih njihovi predstavniki branijo. Ko so papeži v 14. stoletju v Avignonu zavozili svojo kariero, je Katarina Sienska uvidela, da se morajo vrniti v Rim in ko so se papeži v Rimu pregrešno 'izrodili', so jim protestanti postavili ogledalo resnice. Na ta način v zgodovini cerkve prihaja do merjenja moči namesto do izkazovanja svetosti in do vračanja od posvetne moči k svetosti. Sekularizacija je imela več razlogov in nerazumevanje tega procesa je eden izmed njih.        
 
Podobno  kot se klin s klinom zbija, se tudi luč prižiga z lučjo. Zato serija navdihov služi za nov navdih, tako kot serija videnj za novo videnje in serija prikazovanj za nova prikazovanja.  Werfel (2008) pripoveduje pretresljivo zgodbo o Bernardki Soubirours (1844-1879), ki sprva ni nihče verjel njenim videnjem: ne starši, ne tako imenovani strokovnjaki za duševne bolezni, ne državni organi pregona in ne lokalni župnik. Njen vzpon k svetnici se prične februarja l. 1858 ko doživi pred votlino serijo zaporednih videnj Marije. Okrog nje se začnejo postopno zbirati množice, ki pa niso ničesar videle. Če videnja ne bi imela posledic v čudežih, bi šlo za njene subjektivne privide. Tudi cerkev je šele po štirih letih potrdila verodostojnost videnj. 

Benetke so bile vir različnih navdihov za morska osvajanja in za umetniške stvaritve. Zdravniki, ki so se pred s kugo okuženimi bolniki zaščitili z maskami z dolgimi kljuni, so bili kasneje posneti v pustnih karnevalih. Smrke (2007) piše o človeku kot posnemovalcu (lat. mymesis in homo mimecreticus), ki posnema originale na vseh področjih življenja.     

V Svetem pismu prevladujejo prilike – alegorije. Poznamo prilike o nerodovitni smokvi, o gorčičnem zrnu, o izgubljeni ovci, o vdovi in sodniku, o cestninarju in farizeju (kdor se povišuje, bo ponižan in obratno). Jezus rad govori učencem v prilikah – alegorijah. Prilika izhaja iz grškega parabole in nem. Gleichnis v Luthrovem prevodu. Hebrejska predhodnica te besede je mašal (primera, pregovor). Sejalec seje besedo – logos. Juengel meni, da se božje kraljestvo izraža v priliki kot prilika. V nizu prilik se pojavlja kot polje, kjer rasteta zrno in plevel, kot gorčično zrno, kot kvas, skriti zaklad, trgovec, ki išče biser, mreža, vržena v morje. V prilikah jezika sta prikazano in prikazovanje, primerjanje in primerjano (lat. significata in signum), spoznavanje in spoznano (noeza in noema) hkrati navzoča.  Ker gre za kraljestvo najvišjih pomenov, nekateri kot Janežič (2005, 2007) črpajo iz njih pesniške navdihe.  Agamben (2008) pravi, da s. Pavel parabole redkokdaj uporablja, ker ne primerja dveh pojmov, ampak vidi nasprotne tenzije, kar v osebi sami.  

6. Sklep

Spodbujanje inspiracija je predmet pozitivne psihologije, ki išče načine, kako človek doseže optimalna stanja. Izhodišče za razvijanje predstavljene teme smo našli najprej pri psihoterapevtu Dyerju. Precej njegovih del, ki smo jih navedli v literaturi je navdihujočih. Uči verovanje v resnično čarodejstvo.  Inspiracija je najbolje vidna v (avto)biografskih zgodbah, ki so nastale na osnovi vseživljenjskega učenja. Inspiracija je podobno kot motivacija ambivalentna, ker se nahaja med dobrim in zlom, slabim in zasvojenim. Na začetku ne vemo, kam nas bo privedla, vendar pa nas privede do rezultata, če ji sledimo.  
 
Biografsko proučujemo pomembne druge (significant others), da bi bili avtobiografsko pomembnejši tudi sami. Kot smo videli, je inspiracija sestavina motivacije in je pogojena s posebnim sklopom vrednot, po katerih je človek to, kar je, ker zna živeti v sedanjem trenutku in je optimalno samorganiziran in po možnosti tudi empatično povezan z drugimi. Nikakor ne doživi inspiracije oseba, ki živi v dveh ločenih svetovih po separatnem modelu, ki je le neprizadet opazovalec ali oseba, ki je apatična ali oseba, pri kateri prevladujejo motivi stran od nečesa. Zasvojene, motene in izgorele osebe izgubljajo izvirno inspiracijo. Čedalje težje si jo umetno ustvarjajo. Inspiracija se rojeva v zibelki življenjskih modrosti, pozitivne naravnanosti in mišljenja. Afirmativno, integrativno stališče do življenja je boljše kot negativ no, ker to v zadnji konsekvenci pomeni nihilizem, destruktivizem, nekrofilijo, totalitarizem.         

Svetniško življenje izhaja iz vsakdanjega življenjskega izkustva, vendar pa ga s svojo sposob-nostjo samoodpovedi nepomembnim rečem in zavzetostjo ter predanostjo za božjo voljo in načrt, videnji in njihovo izpovedno močjo presegajo svoj čas. So na meji gnosticizma. Same brez posredništva cerkve želijo doseči stik z Bogom. Tedaj je veljalo: kdor je ekstatičen, je pod vplivom sv. Duha ali Satana. 

Poslanstvo pomeni posvečeno življenje pa naj bo to z verskimi izkušnjami ali s posvetnimi. V obeh primerih opazimo doslednost pri zasledovanju ciljev. Inspiracija je zgolj naključni pojav, če se je sistematično ne učimo in je ne spodbujamo z usmerjenimi aktivnostmi. Poslanstvo terja nenehno inspiracijo ne glede na področje. Videli smo, da se biografske zgodbe prepletajo z avtobiografskimi, ker je življenje posameznika leviatansko spleteno iz mnogih življenj v eno samo preprogo sinergičnega učinka. Ta zapis je prav takšen. Različne izkušnje povezuje v eno celoto, ki naj bi kaj novega povedala tako tistim, ki že vedo, kako se učiti inspiracije kot tudi tistim, ki se tega še niso začeli učiti. Potem ni več problem učiti se na osnovi inspiracij. Pri opredeljevanju dejavnikov učne uspešnosti v šoli in izven nje avtorji običajno izpuščajo elemente pomenov, strukture in funkcije inspiracije. Ta prispevek služi kot izpolnitev te vrzeli.     
  
Še neraziskano je, kaj je v procesu globalizacije vir inspiracije. Za Nietzscheja je vir veselja do življenja le zemeljsko in ne nadnaravno. Zato nadčlovek nastopa v vlogi rešitelja. V znanstvenofantastičnih filmih je večkrat treba braniti zemljo pred grožnjo uničenja s strani tujih izsiljevalcev in napadalcev. 

Evropska birokracija se je v zadnjem času znašla pred dejstvom, da ljudi ideja Evrope prav nič ne navdušuje. T. im. ustava v smislu Lizbonske pogodbe ne razumejo. Nekajkrat v zgodo-vini je bila Evropa vir vojnega navdiha.  npr. Tretja bitka pri Lepantu je potekala 7. oktobra 1571 med združeno krščansko floto Svete lige več držav in Otomanskim cesarstvom. To je bila zadnja večja pomorska bitka v svetovni zgodovini, v kateri so se borile le ladje na vesla.
Karl Martel (kladivo) je l. 732 med Toursom in Poatierjem premagal Arabce, ki so tako morali omejiti svojo posest le na iberski polotok. Iz tega ne bi smeli izpeljevati evropocentričnega anti-islamizma. Vojna v Afganistanu navdihuje tako muslimanske kot ameriške fundamentalistične vojake do popolne dehumaniziranosti, kar pa njihove voditelje ne skrbi, saj prav njim  posvečajo svoje totalitarno poslanstvo.  

Inspiracija je učinek sreče kot naključnega ali ponavljajočega srečevanja. Zelo pomembna razlika pa je med srečanji za skupno dobro ali z namenom netenja konfliktov, vojn in povečevanja zla v svetu.  Na zlorabljanje potrebe po sreči v smislu nenehnega vzhičenja – euforije (gr. euphoria), je opozoril že Bruckner (2006) kot na neproduktivno držo sodobnika, ki stremi po kapitalistično zapovedanem užitku za vsako ceno in v vsakem trenutku.     

Inspiracija pa je tudi učinek prepričanja in prepričevanja. Lakhani (2008) predlaga naslednje tri korake do učinkovitega prepričevanja: 1. pozicioniranje, ki pomeni, da zasijemo že v pr vem stiku, 2. pozicioniranje občinstva, kar pomeni, da je treba občinstvo za svoje sporočilo ali primerno izbrati ali pa se nanj primerno pripraviti.  3. prilagodite svojo zgodbo za občin stvo. Predstravitev predmeta naj bo učinkovita. Stranke je treba znati voditi k najboljši odločitvi.     
    
Ugotovili smo, da je odgovor na vprašanje, kaj je prej: motivacija ali inspiracija, odvisen od tega, katero prej zaznavamo. Izraza navdušenje in inspiracija smo uporabljali sinonimno. Navdušenje je mogoče na več načinov opredeljevati, ker je pluralen pojem. Navdušenje seveda ni isto kot vzhičenost, čeprav obe sodita med ekstatične pojave.  Pri svetnicah vidimo, da izhajajo že iz vsakdanjega življenjskega izkustva, vendar pa ga s svojo sposobnostjo samoodpovedi nepomembnim rečem in zavzetostjo ter predanostjo za božjo voljo in načrt, videnji in njihovo izpovedno močjo presegajo svoj čas. 

Literatura

- Barbarić, S. (1998). Biseri ranjenega srca. Ljubljana : Uredništvo revije Mir – odmev Međugorja. 
- Ben-Shahar, T. (2008). Sreča je v tebi. Naučite se skrivnosti vsakodnevnega veselja in trajne izpolnitve. Ljubljana, Karantanija.
- Bruckner Pascal (2006): Nenehna vzhičenost - esej o prisilni sreči. Ljubljana, Študentska založba.
- Chomsky, N. (2005). Profit pred ljudmi. Neoliberalizem in globalna ureditev. Ljubljana, Sanje.
- Hribar Sorčan, V. (2008). O empatiji in intersubjektivnosti. Anthropos, 2008, str. 11-25. 
- Davidson, D. (1985). Handlung und Ereignis. Frankfurt, Surkamp.   
- Dyer, W. (1996). Verjemite in videli boste. Kranj, Ganeš.
- Dyer, W. (2000). Resnično čarodejstvo. Kako uresničujete to, kar je navidez nemogoče. Kranj, Ganeš.
- Dyer, W. (2007). The power of intention.  Australia, Hay House.
- Dyer, W. (2008). Inspiration. Your ultimate calling. Australia, Hay House.
- Epiney-Burgard, G. & Zum Brunn, E. (2004). Božje trubadurke. Mistikinje srednjega veka. Ljubljana, KUD Logos.
- Friedman, T. (2008). Izravnavanje sveta. Kratka zgodovina 21. stoletja. Tržič, Učila. 
- Gelb, M. (2002). Razmišljajte kao Leonardo da Vinči : sedam koraka do genijalnosti. Beograd : Finesa.
- Gibran, K. (1997). Jezus, Sin človekov. Njegove besede in njegova dela, kakor jih pripovedujejo tisti, ki so ga poznali. Celje, MD.  
- Goethe, J. W. (1996). Trpljenje mladega Wertherja. Ljubljana, Cankarjeva založba.
- Govekar Okoliš, M. & Ličen, N. (2008). Poglavja iz andragogike. Ljubljana, FF.  
- Gulding, M., M. & Gulding, R. (2007). Promeniti život. Terapija novom odlukom. Novi Sad, Psihopolis. 
- Hribar Sorčan, V. (2008). O empatiji in intersubjektivnosti. Anthropos, 2008, str. 11-25. 
- Jaksetič Dujc, Š. & Novak, B. (2008). Umetniška dejavnost dijaških domov kot primer dobre prakse. 
- Janežič, S. (2005). Pot življenja : 85 pesmi ob 85-letnici rojstva. Celje : Društvo Mohorjeva družba : Celjska Mohorjeva družba. 
- Janežič, S. (2007). Klicanje. Ljubljana, Slomškova založba. 
- Jarc, I. (2006). Duhovna dediščina Katarov (katari ali čisti) in druge šole misterijev. Ljubljana : samozaložba. 
- Kirbiš, N. (2005). Vsemu navkljub. Ljubljana, Stuart & Co.
- Kraljič, M. (2008). Magdalena Gornik. Ponova vas, Grafiko d. o.o. 
- Lakhani, D. (2008). Prepričevanje – umetnost doseči to, kar želite. Ljubljana, Lisac & Lisac.
- Lao Zi (2007). Dao de jing – življenje življenjske sile skozi izžarevanje notranje moči. Ljub ljana, Amalietti.
- Ličen, N. (2006). Družinske zgodbe, ki vzgajajo : transformativno učenje in samovzgoja odraslih v družinskih vlogah.    V: Zbornik povzetkov / Pedagoško-andragoški dnevi 2006, [Ljubljana, 26. in 27. januarja 2006]. - Ljubljana : Filozofska fakulteta, Oddelek za pedago-giko in andragogiko, 2006. – ISBN 961-237-143-1. - Str. 24-27.
- Luhmann, N. (1994). Kopierte Existenz und Karriere. Zur Herstellung der Individualitat. V: Beck, U. Riskante Freicheiten. Frankfurt, Suhrkamp. 
- Musek, J. (2006). Motivacijski in emocionalni vidik inspiracije. Anthropos. Letn. 38, št. 1/2 (2006), str. 77-95.
- Myss, Caroline M. (2008). Pet mitov o zdravljenju : zakaj ljudje ne ozdravijo in kako bi lahko. Ljubljana : Iskanja.
- Novak, B. & Jaksetič Dujc, Š. (2008). Umetniška dejavnost dijaških domov kot primer dobre prakse.  
- Peale, N. (1992). Moč pozitivnega mišljenja. Celje, MD.
- Pediček, F. (2007). Moja hoja za pedagogiko : 1950-2000. Radovljica, Didakta.
- Ramovš, J. (1990). Doživljanje, temeljno človekovo duhovno dogajanje. Ljubljana : Založništvo slovenske knjige.
- Ross, S. & Carlson, C. (2005). Recite svojemu potencialu da. Ljubljana, Tuma. 
- Salle, B. (2007). Zaigrajte melodijo uspeha. Simfonija zamisli, ki vam bodo pomagale docela izkoristiti vaš potencial. Ljubljana, Lisac & Lisac.
-  Smrke, M. (2007). Družbena mimikrija. Ljubljana : Fakulteta za družbene vede. 
- Šadl, Z. (1993). Razum in čustva v simboličnem interakcionizmu. Teorija in praksa. Let. 30, št. 7/8 (1993), str. 634-645.
- Trochu (1966). Sv. Bernardka Lurška : življenjepis : 6. januarja 1844 - 16. aprila 1879 : lurški temelji. Ljubljana : Vinko Furlan.
- Tušak, M. (1994). Psihologija športa. Ljubljana : Znanstveni inštitut Filozofske fakultete.
- Werfel, F. (2008). Pesem o Bernardki (nem original: Das Lied von Bernardette). Celje : Društvo Mohorjeva družba : Celjska Mohorjeva družba, Celovec : Mohorjeva, Gorica : Goriška Mohorjeva družba.
- Winowska, M. (2000). Podoba usmiljenega Kristusa. Sporočila sestre Favstine. Ljubljana, Prenova v duhu. 
- Žižek, S.(2007): Nasilje. Ljubljana, Društvo za teoretsko psihoanalizo.
- Žorž, B. (2008). Sodobno suženjstvo – sodobne zasvojenosti. Ljubljana, Ognjišče.

V. Vodenje osebnih aspiracij uspešnosti 

1. Idejna zasnova uspeha

Einstein je menil, da bo vse pokopano pod entropičnimi razvalinami vesolja. Odgovor na stališče, če ne bom uspel, se ne bom potrudil, je v sidru: nič ni prelepo, da ne bi moglo biti res, ni tako čudovito, da se ne bi moglo zgoditi in tako dobro, da ne bi moglo trajati. Bogu ni nič nemogoče.  
Glavno področje psihologije uspeha je upravljanje z željami in prepričanji. Analiza uspešnih ljudi nam pokaže, da imajo artikuliran sistem odnosov do svojih želja: jasne definicije, ocena njenih realnosti, analiza možnih načinov realizacije, definicija podciljev, merljivost rezultatov. Tu je značilno za SMART tehniko. K njej je treba dodati tudi usklajevanje svojih ciljev in ciljev drugih kot tudi usklajevanje med nameni naših podosebnosti.  

Najpomembnejša so naša prepričanja, verovanja (beliefs), ki so lahko samoomejujoča ali pozitivna. Naše samoomejujoče  prepričanje nastane zaradi strahu pred uspehom ali neuspe hom. Lahko nas je strah kar obojega, ker se uspeh in neuspeh izmenjujeta in ker uspeh terja nove napore za ohranitev pridobljenega ugleda ali in finančnega stanja. 

O razliki med delom, ki ga moramo opravljati delom, ki ga radi opravljamo govori Celestinska prerokba (2001). Njeno sporočilo je, da vsako delo, ki ga lahko duhovno osmislimo in je za nas pomembno, radi opravljamo. Pri tem je jasno, da je naša samoaktivnost pred aktivnostjo za druge, samonadzor pred nadzorom in vodenje sebe pred tem, da smo vodeni. Družbe ne zanima več toliko proučevanje tradicije z njenimi začetki vred niti ne prognoziranje prihodnosti, ampak soustvarjanje časa, v katerem živimo. Odtod izhaja zamisel, da je uspeh v sedanjem trenutku.  

V zgodovini filozofije ne bomo našli smeri, filozofa ali pojma uspeha. Vendar pa je zlasti v novoveški filozofiji dejanja precej zasnov za razumevanje mentalitete uspeha. Filozofi so lahko prav tako protagonisti uspeha, ker opozarjajo na morebitne pomanjkljivosti sveta in človeka. Pri njih ne bomo našli slepe vere v uspeh, čeprav ga bo malokdo razglasil za nemogočega. Do vzpona ameriške civilizacije uspeh ni bila glavna tema. Prvi so ga zastopali protestanti v Evropi z delom za božjo slavo. V Ameriki se je ta vera le še okrepila in s širjenjem zahodnega vpliva prihaja v zadnjem desetletju tudi k nam. 

Že v Aristotelovi etiki najdemo precej napotkov za uspeh v življenju svobodnega posamez nika. Uspešen suženj ni možen, ker je za uspeh potreben aktivno umni odnos (lat. spiritus agens), ne pa zgolj pasivno uboganje ukazov. Elementi za etični okvir uspeha so po Aristotelu premišljenost (pametnost), odločitev, zmernost, vaja, uporaba primernih sredstev za dosego cilja. V antiki je bil uspeh nezaželen in neetičen tako kot pretiravanje (gr. hybris). Stari Grki so cenili mojstrstvo v določeni veščini in ne uspeha, ki je povezan z ekonomskim dobičkom. Ekonomija sama jim je pomenila gospodarstvo doma in ne na trgu.  

Za filozofijo uspeha je zanimiv celoviti ali totalni človek. Totalna mobilnost ni isto kot total-na eksistenca. Totalna eksistenca sicer vključuje totalno mobilnost, vendar je ta lahko pogoje-na le z minimalnimi tehničnimi sredstvi pri naši celoviti samoizpolnitveni aktivnosti.  Vse živ ljenje je odvisno od nas samih, ker smo odgovorni za vsako dejanje in nehanje. Tako da sem sodijo ekstatične dejavnosti s petjem, plesi in vrhunskimi športi. Današnja totalna mobilnost pa je lahko le tehnični izraz za našo odvisno od drugih in smo mi lahko pri tem skoraj popolnoma pasivni npr. pri vožnji z letalom.  

1.1. Osmišljanje uspeha od znotraj

V času novoveške prosperitete trga obstajajo tudi misleci, ki ne prisegajo izključno nanj.  Nenavadno je primerjati Nietzscheja in Coveya, ki izhajata iz različne idejne podlage in ne nazadnje tudi iz različne naravnanosti. Popularna psihologija se veliko ukvarja z uspehom kot pokazateljem in dejavnikom osebne rasti. Pri tem poudarjajo pomen pozitivnega  mišljenja, pozitivne samopodobe in pozitivne naravnanosti. 

Glede smisla in poslanstva uspeha je smiselno primerjati Coveya in Franklom. Pri obeh gre  za uspeh od znotraj in ne prvenstveno od zunaj, iz notranjih motivov in ne zunanjih spodbud, iz zdrave tekmovalnosti in ne iz nevrotične, bolestne. Covey izhaja iz Frankla, ko verjame v moč osebnega poslanstva. Frankl je z logoterapijo postal svetovno slaven tedaj tudi poslovno uspešen, kar je postal Covey že samo s konceptom uspešnosti. Vrednote, ki jih zagovarja Frankl niso identičen z vrednotami Coveya že zato, ker je Covey ameriški produkt, Frankl pa evropski. Kar je za Coveya proaktivno, je za Frankla derefleksivno, oboje pa pomeni premišljeno oz. načrtno odvajanje od starih obrazcev reagiranja. Za oba je pomembna prioriteta – prednostna naloga ali misija v življenju. Kot je Frankl presegel degradirajoče, destruktivne manire koncentracijskega taborišča, je Covey presegel površinski stil začasnih uspešnežev. Zunanja disciplina brez notranje ne zadostuje. Oba sta zagovornika samodiscip line in samokontrole po različnih metodah.  

Treba je poznati razliko med zunanjo in notranjo tekmovalnostjo (kompetitivnostjo). Pri prvi zaradi zunanje nuje zmanjšujemo pozitivno samopodobo sebi, pri drugi pa vsak zunanji primanjkljaj štejemo kot svoj osebni izziv. Uspeh je povezan s tekmovalnostjo s samim seboj in z drugimi. Covey izhaja iz Franklovega pojma smisla, iz česar sledi, da tekmujemo s samim seboj bolj kot z drugimi.

Nekatere Nietzschejeve izjave kažejo na to, da bi to lahko bil filozof uspeha. Izhaja iz volje do moči, ki sprejema najgloblje izzive življenja in nanje odgovarja. Volji do moči dodajajo protagonisti uspeha še sočutje, ker brez želje uspeha drugih ni lastnega uspeha. V Nietzschejevem Somraku malikov najdemo znameniti izrek: kar nas ne uničuje, nas krepi. Nietzsche je skušal sprejemati življenje takšno, kakršno je. Pritrjevanje življenju (Schweitzer, Nietzsche, Frankl, Fromm) je zelo pomemben splošni pogoj za uspeh, ker omogoča pogumno reševanje problemov. Pri Jeffersovi pa je pogoj predano izpolnjevanje nalog. Za Nietzscheja je človek samopresežno bitje, zato lahko nenehno snuje nekaj novega. Na osnovi te predpostavke Covey izpeljuje sinergijo kot ustvarjalno sodelovanje. Nietzschejev in Solomonov nadpovprečni človek sta hkrati v svojih omejitvah in nad njimi. Za Aristotela, Coveya, Maslowa, Rogersa itd. mora posameznik svoje veščine, spretnosti in sposobnosti, ki sodijo v zakladnico njegove profesionalnosti, nenehno vaditi, prakticirati in izboljševati, če jih hoče obdržati. Če ne napredujemo ali ostajamo na platoju učenja, nazadujemo. Zato je več kot zakonitosti ali pravila uspeha je uspeh sam. Znan je izrek “nič ni uspešnejšega kot uspeh”. 

Pogosto ne vemo, ali smo uspeli zaradi novih pravil, ki izhajajo iz novih navad,  ali zaradi naše vztrajnosti pri starih navadah. Nietzschejeva dionizičnost nam navsezadnje kaže na ambivalenco uspeha – kakor pridobljeno, tako izgubljeno, ne pa na uspeh kot trajno kakovost, za katero se je treba sistematično, organizatorično in metodično truditi. Uspeh ne  pomeni le enosmerno, v rezultat usmerjeno delovanje. Medtem ko sodobni ideologi uspeha skušajo spraviti uspeh v prepoznavne in predvidljive tirnice pa je videti, da Nietzsheju pomeni uspeh sicer enkraten, kratkotrajen, a originalen akt. Ideologi uspeha skušajo umetnost uspevanja približati vsakomur, ki bi rad postal nadpovprečen, odličen na svojem področju delovanja  s pomočjo učenja ponovljivih obrazcev oz. modelov. Medtem ko Covey izhaja iz značajske etike, pa izhaja Nietzsche iz vihravega temperamenta. Ker kot Dioniz ni mogel napraviti rekonstrukcije svoje uspešnosti, tudi ni odgovarjal na vprašanje kako. Za razliko od sodobnih gurujev uspeha, ki računajo na našega sicer spečega genija in naš praktični čut, ki ga je treba le še usmerjati po principih, pa Nietzsche ostaja zgolj na teoretski ravni diagnoze in prognoze časa. Dionizični plesi niso imeli komercialne vrednosti v Stari Grčiji. Imajo jih pa trebušni plesi danes na Bližnjem Vzhodu. Knjige Nietzschejeve filozofije se še danes prodajajo kot  biblija življenja.  

2. Osebne mape uspeha

Seveda je pomembno, da štejemo svoje življenje za uspešno, ker smo se tedaj sposobni samomotivirati in sprejemati izboljšave pri usmerjanju naših  po lastnem premisleku glede na določen ciljni model. Res je, da se zamisli o uspehu ne da uresničevati zgolj racionalno, ampak z velikim entuziazmom za določen cilj. Če se ne moremo zanj ustrezno motivirati (pridobiti energijo, dvigniti stopnjo duha, aktivirati (komunikacijske) za aktivacijo sposobnosti, je zadevo  bolje opustiti. Gre za dolgoročno investicijo, ki slej ko prej izpostavi vprašanje podjetja v smislu ustanovitve svojega ali pridružitve že uspešnemu. Podjetje se pojavlja na več ravneh že v smislu samoorganiziranja, sodelovalnega sožitja v družini in šoli. Zato  ni vseeno, za kakšen namen in s kakšnimi sredstvi (pravili) se lotimo podjetja večje uspešnosti. Znanje o uspešnosti nas usposablja, da laže analiziramo naše trenutno stanje, tendence in se ob njih vseživljenjsko učimo.    

Uspeh pomeni z voljo doseči to, kar si resnično želimo. Nikoli ne moremo uresničiti vseh želja, zato moramo med njimi tako kot med potrebami izvajati selekcijo. Najprej je pomembno, kakšno osebno mapo delovanja imamo in kaj je v njej vpisano kot zares pomembno in manj pomembno in nepomembno. V tem je selekcija. Večina avtorjev se vprašuje, ali smo sužnji ali gospodarji naših navad in nam kaže, kako bi postali gospodarji. Nadalje je pomembno, na katerih področjih želimo uspevati: športnem, izobraževalnem, poklicnem, privatnem, komunikacijskem pri delu z ljudmi. Nadalje je pomembno, kako zaznavamo in si predstavljamo priložnosti za uspeh zlasti v smislu preoblikovanja negativnih izkušenj v pozitivne zamisli, načrte oz. namene, odločitve in izboljševanja dosedanje aktivnosti.         

Uspeh v javnosti je najprej poslovni uspeh s priznanjem drugih. Če druge spoštujemo, jih tudi priznamo in sklepamo posle, tako da se znamo pogajati. Če razvijamo svoje sposobnosti, se presegamo, prebujamo s širjenjem duhovnega obzorja in osrečujemo sebe in druge. Postanimo upravitelji lastnih resursov in potencialov. In se namesto z najmanj potrebnimi stvarmi ukvarjajmo z najbolj pomembni. Tudi v tej točki lahko navedemo Coveya s knjigo Najprej najpomembnejše (first the first).  Duhovnega pristopa k uspehu se nismo učili v šolah, vendar to še ne pomeni, da se ga ne moremo naučiti vsak v svojem ritmu in na njemu lasten način. Na tej ugotovitvi temelji post-new age. Že stare modrosti nam povedo, da ne živimo  zaman. Takšen občutek je napravil nase današnji narcisoidni posameznik, ki je izgubil globino in v poplavi dobrin dela samega sebe za odvečnega. 

Seveda pa se ni mogoče izogniti življenjskih kriz v razvoju. Starokitajska knjiga Yijing opozarja, da se je treba pripravljati na to, da bo kriza morda terjala preobrat paradigme, ker ne moremo biti uspešni brez padcev. Danes je treba pri uspešnosti upoštevati globalne trende in lokalne razmere. 

Samodiscipline in samokontrole kot poti  do samorealizacije ni mogoče dosegati brez vsakodnevne vaje, kar je vedel že Aristotel. Čim bolj ustvarjalno  rešujemo probleme pri izdelavi in prodaji, bolj smo uspešni. V sebi je treba ustvarjati ustrezno emocionalno, motivacijsko klimo, navdušenje (entuziazem  pri Pealeju),  združenja dela in zabave (Quain), pozitivne naravnanosti (Maxwell). Samokontrola deluje negativno-selektivno le na negativne emocije, ne na pozitivne. Emocionalno samoobvladovanje pomeni pretvorbo negativnih emocij v pozitivne, integriranje svojih delov – aspektov v celoto. Celoviti pa smo, kadar upoštevamo duhovno inteligenco kot sintezo emocionalne in razumske (soul quality - SQ = intelectual quality IQ + emotional quality EQ, levo in desno polovico možganov. Lahko se vprašamo po pozitivni (ekonomski) vsoti vseh naših investicij in tako dobimo formulo: 1. EC (EC je angleška kratica za “emotional capital” - čustveni kapital) +  IC (angl. kratica 'intelec-tual capital' – intelektualni kapital)  + BC ('bussiness capital' - poslovni kapital) = TBC (total bussiness capital – skupna vrednost posla). Šele vse skupaj napravi podjetje konkurenčno. Čustva so vgrajena v biogenetsko kodo našega življenja. 
Do uspeha vodita tudi naslednji formuli: 
- postavljanje cilja + odločnost + koncentracija = uspeh, 
- adekvatno delovanje = znanje + veščine + sprejemanje. 
 
S preseganjem lastne ravni (platoja) dosedanjega učenja presegamo dolgoletno povprečje v smislu možnega (Slavinski), višjega (Steiner) ali meta-človeka (Solomon). Nekateri to imenujejo notranja revolucija. Dajejo nasvete za pridobivanje več energije (npr. kundalini) in hkrati za njeno humano uporabo z razvojem značaja. Mentalne moči rabimo, ko se učimo poslušati svoj notranji glas višje inteligence. Očitno je, da pomeni predaja notranjim konfliktom neznanje upravljanja z duhom v smislu vrednotnega kompasa. Ne moremo natančno vedeti, koliko notranje moči ali energije si  kdo lahko pridobi glede na to, s kakšno razpolaga. Zase pa približno vemo, v kakšni energetski formi in fizični kondiciji smo. Ko se zavedamo, kakšno odlično storilnost rabimo, čedalje bolje razlikujemo med pozitivno in negativno energijo, ko se čutimo izzvane. Delujemo iz preobilja (abundancy) energije, ko vemo, da je bogastva dovolj za vse. Tedaj smo sproščeni in mirni. Če preprečujemo  negativne energije emocij, se to konča z  znižanjem energetske ravni, zato je bolje, da stopnjujemo pozitivno energijo. Usmerjajmo pozornost na to, kar imamo radi s samozaupa-njem. Sposobnost popravljanja napak je nujni del dobrega učenja z veseljem, pri katerem se tudi zabavamo.  Kot je Camus dejal, da si je treba Sizifa pri valjenju skale po hribu navzgor zamisliti srečnega, bi si ga danes lahko zamislili v kakem priročniku za začetnike v spoznavanju eksistencializma tudi zabavnega, ko se mu skala v vsakem primeru zvali po hribu tudi navzdol. 
   
Nekateri povezujejo uspeh in srečo, tako da imaš uspeh zaradi sreče (srečnega naključja) in srečo zaradi uspeha.  K enotni sintezi tega razlikovanju naj bi nas navajala že  angleška beseda LUCK, ki je obenem kratica ali akronim po razčlenitvi na labour, under  correct knowledge – delo na osnovi pravega znanja. Pravo znanje pa pridobivamo z intuicijo na osnovi lastnih in tujih izkušenj. Cilji nas motivirajo, ko točno vemo, kaj hočemo in v tej smeri pridobivamo nove izkušnje. Rabimo tudi zunanjo podporo okolja. Učimo se pomagati sebi s samodisciplino, zdravjem, delom, razvojem osebnosti, vajami, itd. Izbirati je treba ustrezno družbo, uspešne ljudi in ne nergače, spodbujati se z izzivi.

Uspeh je povezan s pogumom, odločnostjo, sposobnostjo komunikacije, hitrostjo in natanč nostjo dela v smislu učinkovitosti, ustvarjalnostjo – inovativnostjo, odprtostjo za priložnost, sistematičnostjo in organizatoričnostjo, koncentracijo - meditacijo, treningom in vztrajnostjo. Nevarnost neuspeha pa predstavljajo strah, odlašanje, obtoževanje drugih, slaba selektivnost, prenizki cilji, obotavljanje, prevelik riziko neuspeha, dvom in neodločnost.

Za uspeh je treba zastaviti ustrezne cilje, programirati poti in vztrajati. Pogubno in ne pogumno se je predajati slepi strasti, čeprav je predanost nekakšen spontan zanos (flow) uspešnega procesa. Včasih se naše želje ne ujemajo s cilji, včasih pa ne vemo, kaj hočemo. Cilji naj bodo po S.M.A.R.T. sistemu realni in ne previsoki. Pustimo podzavesti, da jih po svoje uresničuje. Zanimiva je modrost, ko trdo delamo na sebi, je življenje lahko, če prelahko delamo, postane trdo. 

Uspeh kot zahodno civilizacijska vrednota je sinergični oz. singenetski učinek vseh dejavnikov in je tako kot osebnostni razvoj odvisen od vseh sposobnosti-inteligenc, ki jih je osem po Gardnerju. Nekateri to povezujejo tudi s kvaliteto življenja in dela, ki bo v 21. stoletju med naj bolj pomembnimi vrednotami. Vsa umetnost je, kako odpreti srce, notranje videti, slišati in razumeti.

Če je uspeh v elementarnem smislu le to, kar sledi (lat. succedere – slediti), potem je treba vedeti, kaj pomeni živeti v sedanjem trenutku.  Pri tem uporabljamo zakon “žanješ to, kar si sejal”, “najdeš to, kar iščeš” in »trkajte in se vam bo odprlo«. Uspeh je rezultat  napora, vprašanje pa je, ali ga je res potrebno vložiti toliko, če velja  princip ekonomičnosti: čim manj za čim več.  

Zunanji uspeh je že rezultat različnih notranjih dejavnikov kot so pozitivna samopodoba, pozitivno mišljenje, vztrajnost, koncentracija, ki vodijo k samodisciplini, samoorganizaciji, samoodgovornosti, samoobvladovanju časa, samodejavnosti in samopreseganju. Če iščemo pota, kako preseči samega sebe, lahko izvore samopreseganja lahko najdemo v lastni kulturni tradiciji. Za uspeh rabimo vizijo, energijo in finančna sredstva. Večini  za uspeh ne manjka razumnosti, ampak samozavesti, samozaupanja in sposobnosti zamenjave negativne samopodobe za pozitivno. 

Sami se lahko motiviramo za uspehe in neuspehe. Od nas je odvisno, katerega sprožimo z zastavljenimi višjimi ali nižjimi cilji in osebno kulturo. Kakor se to nenavadno sliši, pa je to po kontrolni, konstrukcijski teoriji realnosti ali za nevrolingviste vendarle res. Najboljše rezultate res dosegajo tisti, ki se veselijo težkih nalog, vendar pa ne smejo teh reševati tistih, ki bi lahko rešili lažje. Nikakor ni res, da tisti, ki obvladujejo težje naloge, obvladujejo tudi lažje.  Biti medsebojno skladen je sposobnost, ki jo je vredno gojiti. Rabimo predanost, odločenost in iskreno željo, da je to mogoče. Stopiti je treba v miselni okvir drugih in jim dati vedeti, da ga res razumemo. 

Pogoji za razvoj samoaktualizacije so materialna sposobnost, visoka IQ, radovednost in čustvena stabilnost. Notranje negotovi težko razvijejo spoznavno-vrednotna razlikovanja. V mladosti je treba zadovoljiti osnovne potrebe, da s tem razvijemo tudi modele razlikovanja. Po moje gre za termostat, ki nam pove, kaj je oprav in narobe. Pravi vodja mora znati upravljati učečo se organizacijo v smislu vsak je pomemben. Neuspešnih ni. Pomembni niso le drugi (Meadova sintagma 'pomembni drugi'), od katerih se učimo, ampak predvsem mi sami v smislu ustvarjalcev novega vedenja (angleška kratica NBG). Tako smo prišli do novega dejavnika uspešnosti v smislu dejavnosti, ki je pomembna ta trg in zadovoljevanje družbenih potreb.      

Ker človek živi v neodpravljivi ambivalentnosti, bi se moral vprašati, ali je pripravljen sprejeti negativne posledice svojih odločitev in zanje odgovarjati. Uspevanje terja pogum kot obvladovanje strahu, da se lotimo česa novega. Danes rabimo metodična znanja, ki nam omogočajo hitro prehajanje od enega dela k drugemu in od poklica k poklicu. Mobilnost je tedaj pogojena s fleksibilnostjo in prilagajanjem. Laže je uspeti v integrativnem kot v separatnem modelu. Delodajalci stopajo v površni odnos do timskega dela. Problem je, kako razvijati zaupanje. Več tveganja si lahko privošči tisti, ki ima več denarja. Praksa nam pokaže, kako razlikovati med smiselnim in nesmiselnim tveganjem? 

Emerson svetuje: (takoj) stori, kar je treba in imel boš moč!  Za realizacijo vizualiziranih ciljev včasih rabimo drznost, ki združuje moč, čarobnost in genialnost. Izziv za težje naloge je smiseln, če smo prepričani, da imamo moč za izkoriščanje priložnosti. Ljudje  sprva ne vedo, kako naj bi se vključili v  sistem  izkoriščanja svojih  sposobnosti, ko pa zvedo, da gre za trdo delo na  sebi,  jim zmanjka vztrajnosti. 

Čeprav je videti ideja nenehnega izboljševanja (permanent improvement) utopšična in celo iluzorična, pa ideja nenehne prenove ni. Jezus pravi 'jaz delam vse novo'. Nova spoznanja o možganih so orodja naših samoizboljšav. Povsod bi morali razločevati med nižjimi in višjimi nivoji bivanja in vedeti, kako se dvigniti navzgor. Prav tako je na področjih našega poklicnega dela- vedeti, kaj je odličnost - vrh in kako se zavihteti do tja. je res, da mi lahko nadziramo le vidne sile, nevidne pa kontrolirajo nas.  moliti že preventivno, ne le kurativno. Kadar domišljijo kontroliramo, jo lahko uporabimo za ustvarjanje načrtov in volje, ki vodi do uspeha. Zaupati je treba v skrivnost življenja.

Vire pričakovanj razdelimo lahko med starše, direktorja, okolico in nas same. Smisel je  v tem, da bomo zato napravili vse, da jih ne  bi  razočarali. Pričakujmo  le  najboljše  in čudovito. Človek  je  živi  magnet. Dogodki so magija, mi pa smo lastni eliksir – poživilo. Odtod  izhajata optimizem in sreča. Motnje izhajajo iz  vplivov nižje kulture ali iz višje, ki jih prevajamo v negativni jezik. V tem primeru je treba oblikovati dejansko vzajemnost ali vzajemni afekt kot odnos, ki presega vse konkretne odnose (Kompan-Erzar, 2001). To je nov pristop do starih vzorcev. Če sta partnerja sposobna izpovedati svojo bolečino, ki ji je vsak odnos izpostavljen, se odpre pot razrešitve. 

Za uspeh so pomembne naslednje lastnosti: 
1. poln odnos do življenja. 
2. pozitivni  odnos do učenja
3. znanje o tem, kako se občutki oblikujejo in kako jih preoblikujemo, kako se varno odločamo za ljubezen, kako se izpolnjujejo srčne želje, itd.
4. okrepiti vero vase,
5. razdelitev časa od najbolj pomembnega k manj pomembnim opravilom,
6. znanje umirjanja  in sproščanja.

3. Zakonitosti, pogoji in vaje uspeha
 
Različni avtorji navajajo različna pravila, pogoje, zapovedi ali zakonitosti uspeha, ki naj bi jih tisti, ki so manj uspešni uresničevali, da bi postali bolj uspešni. Kot primer naj jih nekaj navedem. Brezpogojni uspeh je odvisen od upoštevanja duhovnih zakonov. Po Chopri obstaja naslednjih sedem duhovnih zakonov:
1. zakon  čistih  možnosti-navodila:  v  meditaciji  in   tišini premišljujemo o sebi, govorimo z bogom, ne sodimo. Vztrajamo pri usmerjenosti vase
2. zakon  dajanja – navodila: obdarovati vsakogar z veseljem, mirom, prijaznostjo, material nimi darovi,  sprejemati vse, kar nam življenje daje, da  bo  bogastvo krožilo
3.  zakon karme: zavestno se odločati, komu bo ta odločitev prinesla koristi, pustiti se vodstvu srca
4. zakon najmanjšega napora, navodila: sprejeti odgovornost,  ne pa tudi krivde zase in za druge, ne pa braniti le svojega prav ali pomembnosti
5. zakon  namena  in želje, navodila: ko se  poglobimo v čiste možnosti, pripravimo prasilo (brezmejno urejajočo silo), da  dela za  nas, vse v naravi je energija in informacija, pozornost daje energijo, intencionalnost - namen  pa jo preobraža. Iz  tišine  se prepustimo  namenu, vendar  se odpovejmo  navezanosti  na  cilj. Sedanjost  je dar, kakor kaže tudi besedna igra z dvosmiselnost angleške besede 'present'. Za uresničitev želja je treba prositi večkrat
6. zakon nevezanosti, ki priznava gotovost le v negotovosti. Uspeh je rezultat tveganja stopanja v neznano. 
7.  zakon dharme ali življenjske dolžnosti, postave  -  navodila: odkriti svoj duhovni jaz, svoj edinstveni dar in pomoč človeštvu. stik z Bogom, spisek darov in vsak dan se vprašajmo, kako naj služimo.

Po Tracyju (Tracy) obstaja naslednjih deset dejavnosti, ki nas vodijo k uspehu: 
1.	razvijanje samozavesti in sreče
2.	premagovanje (preseganje) nezadovoljstva in razočaranja
3.	sočutje, razumevanje, odpuščanje
4.	razvijanje sposobnosti komuniciranja
5.	predanost ciljem zaradi izpolnjenosti
6.	razvijanje vztrajnosti
7.	razvijanje pozitivno pričakovanje
8.	prevzemanje odgovornost zase
9.	pogumno sprejemanje in prevzemanje akcij za večje in težje izzive
10.	razvijanje občutka sreče in poguma za življenje po lastni izbiri. 

Zakon kompenzacije po Tracyju pomeni, da napravimo več  kot drugi  od  nas pričakujejo, vendar ne več kot pričakujemo sami. Ciljati se  splača više, ker sicer ne znamo osmisliti dogodka. To pa prinaša tudi nevarnost, da ostanemo v iluzije že doseženega.  

Vsaka misel, načrt ali ideja, na katero stalno mislimo, bo  uresničena  s pomočjo nadzavesti. Zato pazimo, da to ne bo  negativna misel-ko kdo pravi: vedno sem se tega bal. To imenuje Tracy zakon nadzavestne aktivnosti, za katerega se nam ni treba truditi,  ker deluje samo dejno. Vizualizirajmo prazen parkirni prostor in se bo spraznil pred našimi očmi, ko bo polno avtov. Rešitve se pojavijo kot intuicija, informacije drugih in nepredvideni dogodki.  Rešitev deluje kot popolnost, preprostost, elan za takojšnje delo.  

Tracy izpostavlja postopek miselnega programiranja, kar pomeni ponavljanje potrditev (afirmacij). Že zvečer si sugerirajmo: ko se zjutraj zbudim se počutim odlično, predstavljajmo si ugodne reakcije drugega še preden z njim spregovorimo. V procesu vizualizacije si predstavljamo doseganje ciljev vnaprej. Če nas utrujenost napravi bojazljivce, pa nas energija dela pogumne.    

Strah nas lahko ovira na naslednjih deset načinov pri odločitvah za spremembo:
1.  zastavljamo si napačne oz. lažne cilje 
2.  sprožimo notranje obrambne mehanizme z  razlogi proti spremembi 
3.  krčimo si število razpoložljivih možnosti 
4.  postanemo neodločni, tako da ne vemo kaj hočemo 
5.  izkrivljamo lastne zaznave 
6.  ne prosimo za pomoč 
7.  pozabljamo na svoje avtentične zamisli 
8.  ohranjamo nezdrave navade 
9.  odstopamo tik pred ciljem
10.	opuščamo smiselno tveganje. 

S strahom vzdržujemo čustveno ohromljenost in potlačenost volje. Strah premagamo z vajami za  telesno  in duševno  sprostitev (npr. po Georgejevi Po Kojcu to pomeni prepuščanje prasili kot prvotni energiji.  Popolni sprostitvi). Krishnamurti je prepričan, da je treba le globoko v sebi najti veselje do življenja, če želimo premagati strah. Učimo se razlikovati med smiselnim strahom in neproduktivnim strahom, ki že prehaja v anksioznost in tesnobo.  

Strah izhaja iz nevarnosti tveganja. Poznamo različne vrste tveganja: 1. razumsko (sprejemljivejši postajamo za možnosti življenja), 2. fizično: prisili telo do meja zmogljivosti,  povečuje  vzdržljivost (moramo biti spretni, vešči, izkušeni), 3. duhovno nas sili, da preizku simo svojo vero in se soočamo z živim  bogom  na vseh  možnih  ravneh, tudi izven tradicionalne  religije. Strah je sestavina zasvojenega ravnanja. Po Rozmanovi (Rozman 1998; 36) je  zasvojenost škodljivo vedenje, omamljanje, ponavljanje in potreba po poveča nem odmerku, čustvena gugalnica in začaran krog sramu, kompulzivnost in abstinenčna reakcija. Vse to sicer spodbuja terapijo, a omejuje njen  uspeh.

Denny (1997) izhaja iz naslednjih devetih t.im. zakonitosti motivacije: 
1.	z motiviranjem sebe motiviramo tudi druge in z motivacijo drugih motiviramo tudi sebe. 
2.	za motivacijo je potreben cilj 
3.	motivacija ne traja dolgo 
4.	za motivacijo je potrebno priznanje (povratna informacija, nagrade, pohvale) 
5.	občutek koristnosti pri udeležbi na novih projektih motivira 
6.	če vidimo, kako napredujemo pri doseganju etapnih ciljev, nas motivira 
7.	izziv motivira, če vidimo možnosti za zmago 
8.	motivacijska “varovalka” pomeni, da lahko pregori (se podjetje z ene ali druge strani ne splača) 
9.	Vloga dobrega managerja je, da razvija občutek pripadnosti skupini kot motivacijo.
 
S. Mori (2002) piše o sedmih skrivnostih motivacije za uspeh: 
1.	pot nenehne motivacije s pozitivno samopodobo, duhovnim razvojem in vseživljenjskim izobraževanjem, 
2.	magnet motivacije (umetnost postavljanja ciljev kot sredstvo uresničitve sanj), 
3.	korenine motivacije (trije dejavniki čustev), 
4.	srce motivacije (zdravje), 
5.	vir motivacije (odnosi, študij, samozavest, ljubezen), 
6.	gorivo motivacije (čustvene strategije), 
7.   blagajnik motivacije (denar in kariera).

Za doseganje uspeha je treba biti odločen (ne obotavljajoč) in vztrajen. Biti odločen ne pomeni biti agresiven, pomeni način izražanja svojih občutkov, misli in odločitev.  Brez oklevanja. Glavno je verjeti vase in zaupati vase. Najbolj nas motivira sam uspeh, ki ga želimo ponoviti, povečati, vendar je uspeh lahko demotivirajoč, kadar nas uspava. V tem smislu je nagrada celo znak, da odnehamo. Motiviramo se s pridobivanjem samozavesti, ki je neodvisna od trenutnih pogojev. V začetku vsake nove stvari-podjetja bomo čutili skrb, negotovost in pričakujemo kritiko. Sami do sebe bi morali imeti odnose obzirnega kritika – kot kritični prijatelji, tako kot jih po Carnegiju gojimo do drugih.  

Uspeh vizualiziramo po naslednjih štirih  elementih: 
1. pogostost predstavljanja,  
2. jasnost,  
3. temeljitost čustev, ki je v navdušenju,  intenzivnosti, moči  želenja-kar  pospeši realizacijo,  
4. trajanje - dlje časa držati  kaj v mislih. npr. javno nastopanje, afirmacije,  najavljanje z besedami, kaj bomo storili, igranje vloge kot da bi. 

Vizualizirati  je treba potankosti in razvijati  sposobnost  vzdržljivosti pri  dolgoročnih  ciljih. Nekomu  pomaga  vizija nogometaša,  ki  se  odmakne zato, da se prav  postavi,  da  vsak odločilni trenutek zadane gol v svojo mrežo. Pozitivne misli obnavljamo  s poslušanjem kaset, glasbe. Družiti se s pozitivnimi ljudmi in učiti druge, o tem, kar smo. O drugih govorimo z navdušenjem in optimizmom. Pri reprogramiranju rabimo zaupanje, potrpežljivost, vztrajnost. Dobri učitelji nas k temu spodbujajo.

Poznamo različne načine postavljanja ciljev kot so: 
1.	zastavljeni cilji naj bi čim bolj ustrezali našim vrednotam in življenjski usmeritvi,  
2.	naše področje odličnosti – vložiti srce v to  področje, 
3.	poiskati svojo srčno željo, 
4.	načelo diamantnih polj – priložnost  je  v  delovni obleki, 
5.	načelo  ravnotežja  na  vsakem področju,  da  življenje gladko teče.  

Pri zastavljanju ciljev upoštevamo družinske, osebne, telesne - zdravstvene, duševne, duhovne in intelektualne strani in kariero. Razsvetljenje je pogoj doseganja duhovnih ciljev. Nepretr gan tok napredovanja dosežemo tako, da se začnemo takoj, ko se ne  ukvarjamo več z enim področjem, ukvarjati z drugim. Vztrajnost  je  isto kot tehnika neprekinjene akcije, ki se dopol njuje z neprestano korekcijo ciljev. Po Chinmoju je treba uporabljati idejo loka  in puščice zaradi oblikovanja umetnine lastnega življenja. Cilji morajo biti  med seboj skladni in  izzivalni,  da  nas navdušujejo in da se zanje potrudimo. Nekateri ljudje si zaradi občutka navidezne svobode ciljev raje ne postavlja kot da bi si jih zastavljala vedno bolje. 

Najučinkovitejša metoda za vgraditev cilja v podzavest je  prepričljiv vtis, ki je natančen in jasen. Cilji so gonilna sila, goriva, motivirana  vrednota,  vznemirljive  sanje, so odgovor na vprašanje čemu. Pridobimo si priznanje pri tistih, ki  jih spoštujemo.  Izpostavimo tudi začetno točko in  rok.  Narediti  je  treba seznam informacij, talentov, sposobnosti in izkušenj, ki jih bomo potrebovali, načrt za učenje in seznam ljudi za pomoč.

Tracy v knjigi Brezmejna moč mišljenja trdi, da imamo neskončne sposobnosti, s katerimi uresničimo lahko vse, kar želimo. Predpostavka je, da vse dosežemo, če imamo cilj in sredstva, med njimi je pomembna zlasti vztrajnost. Priučena nemoč in omejeno polje ugodja sta za uspeh premalo. Predsodki, iluzije in nezdravo prilagajanje pa nas usmerjajo tudi k uresničevanju nezaželenega.   

Skušali smo znotraj ameriške kulture, ki razume uspeh le parcialno, izbrati tiste (Covey, Tracy, Gawain, Peale, Jeffers, itd.), ki  se ga trudijo razumeti celostno. Uspeh nam pomeni toliko kot odličnost (excellency) in kvaliteta. Odličnost je kvaliteta kvalitet. Današnja preslabo razvita kultura uspeha za vsako ceno, četudi na najbolj brutalni način, je vir (mafijskega) nasilja. Zato je tako pomembno, da uspeh izhaja iz značaja.  Vsi uspešni so začeli z občudovanjem izbranega vzornika. Ne bi smeli čakati, da nas drugi občudujejo, da bi prenehali podcenjevati sebe. Boljše odločitve sprejemamo takoj, ko smo pripravljeni tvegati, zaupamo vase, se spoštujemo in dvignemo pozitivno samopodobo. Pomembno si je ustvarjati  odprto, delovno klimo z dobrim stikom, dobrim počutjem.  Prav tako se je treba naučiti razlikovati med notranjim glasom in strahom, ker smo le tako lahko v ravnotežju s samim seboj. 

Covey (2000) je priredil sedem Gandhijevih grehov in je s pomočjo njihovega premagovanja  opisal, kako smo lahko bolj uspešni pri vodenju sebe in drugih. Pitino je poudaril pomen prepričanja, da si uspeh zaslužimo in se sam postavi v vlogo (našega) trenerja  ne le na športnem področju, ampak tudi na drugih. Po transferju poučuje učence na drugih področjih življenja kako uspeti po analogiji s trdim delom v športni dejavnosti. Pomembna sta samodisciplina in samospoštovanje.  

Če je postavljanje ciljev pedagoški pogoj uspeha zaradi samovzgoje, pa je samomotiviranje psihološki pogoj. Sem sodi tudi odnos med zavestjo in podzavestjo. So tudi neznana področja v nas, ki jih avtorji poimenenujejo z  nadzavestjo – skrivno doktrino, neskončno inteligenco, Jung s 'nadzavestjo' in z univerzalnim mišljenjem. S pomočjo emocionalne  inteligence  je  treba potegniti talente dol.  Sistematično  se  jo moramo naučiti uporabljati, da bi dobili čim več idej, ker deluje stalno. Funkcije mišljenja so v primerjanju, določanju, analiziranju, podzavesti spravlja in obnavlja informacije in nadzavest  je onkraj obeh. Kadar delamo to, kar nam veliko pomeni, imamo skoraj brezmejno 'živčno' oz. prosto energijo. Tudi Carnegy trdi, da utrujenost nastaja zaradi slabega odnosa do dela, stresov, negativnih emocij prej kot zaradi (intelektualnega) dela samega.

Ohranjajmo stik kljub konfliktom, tako da ostanemo naklonjeni. Znani pregovor pravi, da se hitro strinjajmo z nasprotniki, če vadimo brezpogojno sprejemanje. Samo nasmehnimo se, vadimo hvaležnost in občudovanje, pozornost, aktivno poslušanje. Razkritje samega sebe in svoje ranljivosti. Velik čustveni problem 20. stol. je krivda. Nastane iz občutka manjvrednosti in je rezultat škodljive kritike in napak iz preteklosti. Podobnosti privlačijo, temperamenta v ravnotežju, partnerja naj se v celoti obvežeta, da bosta skrbela za uspešno zvezo. Veliko zvez razpade, ker zamisli niso v ravnovesju, partnerji naj bi bili podobno srečni ali nesrečni.  

Samozaupanje je  vir uspeha (Peale, 1992, Jeffers, 1994), na kar  opozarja že Biblija z ugoto-vitvijo: po njih sadovih jih boste spoznali. Osebni management je pot k samouresničitvi, ki pa je v sodelovanju in s tem dopuščanju uspeha drugih. Znanje napravi posameznika pametnega in delo marljivega. Posameznik je v  stalni dilemi med potrebnostjo in odvečnost- jo, zamenljivostjo in enkratnostjo. Ni bližnjic v osebnostnem razvoju. Če nekaj dosežemo prej kot smo na  to pripravljeni, to izgubimo. Zato je potrebna dolga pot, da oseb no dozorimo. Nadzavest nam zastavi preizkušnje, da se navadimo na pridobljeno. Varni smo znotraj meja udobja.  Zato bi ga bilo dobro  razširiti tako kot predlaga Jeffersova z iztegovanjem ven prek strahu v  smeri svobode,  luči, ljubezni. Priložnosti so skrite v reševanju  problemov.

Perfekcionisti si ne dovolijo neuspeha in so zato nervozni. Edini neuspeh je, če se ničesar ne naučimo. Kako učinkovito komunicirati?  Brez  strahu, nezaupanja, kdor prizna  krivdo,  je  lastnik. znati poslušati, (da bi si kaj zapomnili), besede so znamenja. Predsodki (racionaliza cije) zaprejo duha za novo. 

Neprestano raziskujmo, kaj je za nas in za  skupnost res pomembno. Pri tem upoštevajmo pravila: 
1. izbrati med razpoložljivimi možnostmi,
2. pretehtati vse posledice, svoje zmogljivosti in omejitve,
3. izbrati po svoji volji (najboljša pot glede na svoje ime  brez     prisile, kazni),
4.  ceniti svojo izbiro in jo s silo braniti, če smo izzvani  ali se ji odpovedati,    
5. javno spregovoriti, 
6. upoštevati stanovitno delo za stalno napredovanje.

Ko si življenje izpolnimo z vero, ne popuščamo več, ampak ravnamo najboljše; čustveno izzove največ bojazni (spoznavamo  ljudi, poglabljamo  prijateljstva, prosimo za podporo, se  razkrivamo v intimnih odnosih). Tveganje je možnost prizadetosti,  škode  ali izgube. Sodelo vanje pomeni lahko pogum in podporo,  nesodelovanje pa malodušje in stisko. Če nas okolje ne spodbuja, želje zbledijo in se umaknejo malodušju.

Vsak korak k (ne)uspehu pomeni prilagajanje okolice na nas in nas nanjo.  Tisti, ki nam bi naj pomagali, imajo druge  težave  (npr. oče ne daje denarja otrokom, šef ni naklonjen predlogom delavcev). Ni napredovanja, če nimamo spretnosti, da bi okolje pripravili  k sodelovanju. Vprašanje je, kako si je mogoče te spretnosti pridobiti. Carnegy odgovarja na vprašanje, kako si pridobimo prijatelje. Treba je razvijati samovzgojo za tekmovalno in sodelovalno pot k uspehu v sebi in izven sebe. 

Gojiti je treba odločnost (moč in energijo) namesto omahljivosti po naslednjih psiholoških navodilih: začeti takoj, z vsem žarom, brez izjem in brez izgovorov z držo zmagovalca!  Nagradimo se za vsak uspeh volje za nov obrazec, odpuščajmo si napake sproti, če nam posel ne cvete ali se podjetje ne razvija. Borili smo se za svobodo pred težaškim delom, izkoriščanjem, s. volitev, svobodo mišljenja pred predsodki, nacionalno svobodo. Vsi ti boji so nastali zato, ker se človek izogiba bolečini in teži po sreči. Naslednji pogoj je managersko-organizacijski. Drucker v 'Učinkovitem vodji' piše: kjerkoli bomo videli kaj narejenega, bomo vedno našli  tudi izvajalca z načrtom! Če nam kaj ne bo šlo, bomo našli  tudi oviro z znanim izgovorom, ki ga lahko nadomestimo. Kako to storimo,  pokaže  Hayeva. Deloholik dela stalno to, kar rad dela in ima notranje mesto nadzora. Vzdrževati je treba pozitivno energijo tudi  tedaj, ko še ne privlačimo ustreznih ljudi in se pripravljati z vizualizacijo, da bi jih. Razvijati je treba sodelovalno kulturo v učeči se organizaciji v stilu dobimo se na vrhu.  

Izbirajmo med naslednjimi načini sodelovanja: 
1. bodimo naklonjeni predlogom in pomoči, ki nam jo ponujajo drugi, 
2. ponudimo sodelovanje (pomagajo nam tisti, ki jim mi),
3. čim manj kritizirajmo in raje poudarjajmo veljavo,
4. računajmo z verižnimi reakcijami na spremembo,
5. prožno se prilagajajmo in spoštujmo medsebojne meje v pogajanjih,  
6. bodimo realni - lažje je dobiti sodelovanje od več  ljudi  po malem kot od ene vse, 
7. povprašajmo po tistem, kar res potrebujemo (kaj, zakaj, čemu), 
8. pristanimo na pogajanja. 

Raje se odločimo za delne, postopne  spremembe kot  za vse naenkrat in vsakokrat delajmo na odpravljanju ene slabosti pri pridobivanju novih navad. Če čakamo na pravi trenutek,  popolne  pogoje, vse  razpoložljive možnosti, zadostni razlog za spremembo,  jo  v bistvu  odklanjamo.  Po Hayevi je vsak trenutek pravi in po Jeffersovi vsaka odločitev tudi. Če  se odločimo igrati na vse  ali  nič,  je to iz obupa ali iz slepe želje po zmagi. Ne bi smeli stremeti k popolnemu  uspehu, kar je perfekcionizem, ampak k odličnosti in storimo korake, ki bi nas zavarovali pred porazom. stremimo k popolnosti, ampak k odličnosti, ki vsebuje fleksibilno prilagajanje. Strah pred tveganjem premagamo,  ko se s svojimi pod-jazi oz. podosebnostmi dogovorimo za kompromis in razširimo polje zavestne ljubezni in varnosti. Kadar bi se bilo laže  po  skušnjavi vrniti k starim navadam, nas vztrajnost prisili, da izvedemo  to, kar smo si zadali kot dolžnost s trdnim sklepom (sansrtsko: sankalpa). Uspešni ljudje delujejo v sedanjosti, ker v njej črpajo moč za uresničitev.

Poznamo tudi pet etičnih usmeritev uspešnosti za posameznika in podjetje:  
1.	vest, ki vodi, 
2.	ponos je v uravnoteženem samospoštovanjem, 
3.	potrpežljivost-sprejemljivost, 
4.	vztrajnost - nikoli se ne vdajte,  
5.   jasen pogled naprej (cilji) (Blanchard, Peale, 1990: 58, 88).

To so napotki za premišljenega podjetnika, ki želi  pošteno poslovati, pogosto ne ve, kako in katere so učinkovite in etične strategije. Človek  probleme  ustvarja in rešuje hkrati  po modelih  managerskih stilov od demokratičnih do avtokratskih. Iskrenost do sebe  je pogoj razvijanja značajske etike. Najprej moramo sebe videti v domišljiji z vsemi zaželenimi značajskimi lastnostmi. Premišljeni podjetnik, ki želi  pošteno poslovati, pogosto ne ve, kako in katere so učinkovite in etične strategije. 

Po Greeneju (Greene, 2003) gre za razvijanje naslednjih sedmih veščin: odločnost (notranja motivacija, predanost, volja do napredka), energija (svojo normalno energijo prilagoditi optimalni, da bi bili učinkoviti), pogled na svet (samozavest, notranji dialog, raven priča kovanj), pogum – pripravljenost tvegati kljub strahu, zbranost (pozornost na trenutek, inten zivnost, trajnost, mir), zbranost (pogajanje, izvajanje več nalog hkrati), prožnost (vztrajnost in prilagajanje razmeram).

Covey izpostavlja naslednje tri temeljne veščine: 1. upravljanje časa, 2. komunikacije in 3. reševanje težav. Napisati je treba izjavo o osebnem in družinskem poslanstvu in  gojiti visok čustveni bančni račun, ki presega obrazec boja ali bega. Prav tako je treba obliko vati prijetno delovno kulturo in biti zgled odličnosti. Vračajmo se k pravim virom – npr. stari modrosti, usposabljajmo se, , zaupnost, odpuščanje. Izjava o poslanstvu vsebuje 4 potrebe: 1. ekonom sko po denarju, 2. družbeno – po  medsebojnih odnosih, 3. psihološko po osebnem razvoju in 4. duhovno po prispevanju drugim.  

Trženje z rezultati dela 

Ustvarjalna 
energija

Spremembe kot izzivi

                                                             Krog uspešnosti

Navdušenje,
Veselje do dela

Za uspeh rabimo modrost, da vemo, kaj delati, znanje, da vemo, kako delati in samo motivacijo s sposobnostmi, da smo na to delo pripravljeni. Sternberg (1999) razpravlja o tem, kakšne kompetence vključno z uspešno inteligenco rabimo za uspeh, Brajša (1994) o tem, kakšen stil vodenja in Savater (1998) o tem, kakšno etiko samoobvladovanja rabimo. Walters (1991) piše, kako vodimo sebe, Shine pa razpravlja o tem, kakšno igro igramo pred seboj in drugimi.  Vse to se da nekako rekonstruirati iz drugih ugotovitev. 

Izbirajmo tiste možnosti, ki nas čim bolj odprejo v svet in ne tiste, ki nas pred njim zapirajo.
Oblikovanje  pozitivnih sugestij-podoživljati uspeh in  ga  znati ponoviti. Opazujmo, kako se oblikujejo naša pozitivna čustva. Iz sugestij nastanejo prepričanja. Naše vedenje je v skladu s prepričanji. Predstavljajte si veselje, ki nas bo prevevalo,  ko  se bo želja uresničila. Imeti vizijo je zelo pomembno, da nas ne zmoti vsaka malenkost. Kontrolo nad svojim življenjem prevzamemo, če smo odgovorni in ga načrtujemo. 

Uspešmeže se sprašuje, v čem je skrivnost njihovega uspeha, medtem ko se neuspešne prepusti njim samim in njihovim zameram. Ker je uspeh vrednota, vsi želijo vedeti, kako odpreti ta vrata.  Dano nam je, da prekoračimo svoje Rdeče morje, da se zidovi (Jerihe) pomanjkanja zdrobijo in po božji milosti vstopimo v obljubljeno deželo. V svoje svetilke vplivajmo olje zaupanja. Scovel Shinn (2007) priporoča, da naj svoje življenje napravimo zani mivo za druge. 

5.	Zaključek

Sodbo na osnovi vseh teh navodil si bo oblikoval bralec sam glede na to, v kaj pričakuje, verjame in v kaj dvomi. V tem odnosu do svetega (recimo: najbolj vrednega) in posvetnega (recimo: vsakdanjega) se ljudje kar najbolj razlikujemo med seboj. Nekomu že sama beseda uspeh pomeni, da je uspešen, drugemu je dragoceno vsako navodilo, ker nikoli ni povsem zadovoljen. Temu se bodo zdela našteta pravila (zakonitosti, pogoji) izredno pomembna. Tretji so raje brez pravil. Ti so podobni kmetu, ki je prekopal celo njivo zaradi prepričanja, da se v njej skriva zaklad. Pričakovanega zaklada ni našel, toda na koncu je spoznal, da je najdeni zaklad pravzaprav že njegov trud sam. 

Obstaja še drugi primer, ki je navidez bolj abstrakten: Delors nas usmerja na pot vseživ ljenjskega učenja, da bi se učili za štiri cilje: za lastno eksistenco, delo, sodelovanje in sožitje. Četudi bomo navsezadnje spoznali, da se nismo naučili vsega tistega, kar smo nameravali, nas že sama usmeritev, da se vse življenje učimo za štiri cilje in na štiri načine, dviga nad tiste, ki so prepričani, da se znanja ne splača pridobivati na noben način kot kmeta iz basni prekopana njiva dviga nad dvomljivce, ki so prepričani, da se njive ne splača prekopavati, ker ni rodovitna in se v njej ne skriva nikakršen zaklad. Sam se nagibam k ideji o nenehnem izboljševanju kakovosti, kar pomeni, da je treba vsakokrat ali vsaj v kriznih situacijah preverjati, katera pravila bi lahko upošteval, da bi bila naša uspešnost boljša in trajnejša.          

Prizadevanje za uspeh ima dve neproduktivni skrajnosti: slepo poskušanje in neskončno načrtovanje. Narediti načrt in premišljeno poskusiti in če ne gre ponovno načrtujemo. S tem pridobimo izkušnje. Če ne ostanimo mirni in nenavezani na izid. Sicer pa se povežemo z uspešno skupino s sinergičnimi učinki. Več glav več ve.

Ni vseeno, kakšne vrste vodje smo zase in za druge, ker na nek način z njim vključujemo kakovost voplje. Managerska nova pravila oz. vodila so: ljudi navduševati, pridobivati in spodbujati k doslednosti – vztrajnosti pri doseganju ciljev. Seveda ni uspešen vodja-volja le ena sama. Ena izmed njenih opredelitev je, da je uspešna  volja je ravnotežje med pozornostjo, ki ostane uprta v svoj predmet brez napora in sproščenostjo – mirno trdnostjo. To kaže na neuravnoteženost enostranskega delovanja posameznika, ki vodi v nezdravo tekmovalnost. Občutek (ne)uspešnosti je odvisen od odnosa med doseženim in pričakovanim. Čim večji je razkorak med obema, tem večji je občutek neuspešnosti in obratno. 

Vsak ve, da je samozaupanje vir uspeha (Peale, 1992,  Jeffers, 1994), vendar je vsak ne doseže, ker je ne razčleni vstran (abducira). Tako lahko zaupanje sebi razčlenimo na zvestobo, zanesljivost, pogum in vztrajnost. Kot opozarja že Biblija: po njih sadovih jih boste spoznali. Do sadov pa vodi tudi osebni management, ki je pot k samouresničitvi, ki pa je v sodelovanju in s tem dopuščanju uspeha drugih. 

Literatura:

- Aristotel (2002): Nikomahova etika. Ljubljana, SM.
- Carnergy, D. (1999). Kako uživati v poklicu in življenju. Ljubljana, MK. 
- Choquette, S. (2001). Vaše srčne želje. Pravila za ustvarjanje življenja, kot si ga resničo želite. Maribor, Trojnar Consulting
- Covey, S. R. (1997). Najprej najbolj pomembno. Ljubljana, MK.
- Covey, S., R. (1998). Sedem navad najbolj uspešnih družin. Ljubljana, MK.
- Covey, S., R. (2000). Načela uspešnega vodenja. Ljubljana, MK.
- Covey, S. R. (2000). Sedem navad najbolj uspešnih najstnikov.
- Drucker, P. (1993). Managing for the Future. New York, Truman Taley Books.
- Eco, U. & Jay, G. et al. (1999). Conversations about the end of time. London, Penguin Book.
Le livre de serenite
- Everard, B., Morris, G. (1996). Uspešno vodenje. Ljubljana, Zavod Republike Slovenije za šolstvo.
- Fuhrman, J. (2001). Zavrnite me – to imam rad. 21 skrivnosti, s katerimi zavrnitev spremenimo v usmeritev. Ljubljana, Amalietti.
- Greene, D. (2003). Premagajte strah in zmagajte. Ljubljana, Lisac.
- Goreya, R. (2001). Tam kjer je volja, tam je pot. Tudi vi imate vse to, kar so imeli oni, ko so bili na začetku. Ljubljana, Društvo invalidski forum Slovenije. 
- Goreya, R. (2003). Življenjski diamant. Izbrusite svoj diamant in zaživite z vesoljem. Ljubljana, Roy Goreya management. 
- Jeffers, S. (1999). Pogum odpira vsa vrata. Kranj, Ganeš.
- Jenson, R. (1999). Naredite iz življenja več. 10 večnih spretnosti življenja, s katerimi boste izpolnili svoje življenje. Ljubljana, Lisac.
- Kompan Erzar, L, K. (2001). Odkritje odnosa. Ljubljana, Frančiškanski in družinski inštitut.
- Korelc, T. (2002). Uspeh je za drzne. Filozofija zmagovalcev. Šmarješke toplice. Stella.
- Lakhani, D. (2008). Prepričevanje – umetnost doseči to, kar želite. Ljubljana, Lisac & Lisac.
- Mori, S. (2002). Skrivnost motivacije. Motivacija za 21. stoletje. Maribor, Smiljan Mori Success.
- Pahl, R. (1995). After success. Fin – de Siecle Anxiety and Identity.  Cambridge, Polity
Press.  
- Pfeiffer, V. (2002). Pozitivno življenje. Vodič za pozitivno mišljenje in osebni uspeh.  
- Quain, B. (2000). 10 pravil stran, 10 pravil na plan. Kako postati gospodar svoje usode. Ljubljana, Tuma. 
- Redfield, J. (2001). Celestinska prerokba. Ljubljana, Samozaložba.
- Robbins, A. (1997). Sporočilo prijatelja. Ljubljana, Tuma.  
- Robbins, A. (2000). Prebudite velikana v sebi. Ljubljana, Lisac.
- Rozman S. (1998). Peklenska gugalnica. Ljubljana, Vale Novak
- Scovel Shinn, F. (2007). Skrivna vrata do uspeha. Šmarješke Toplice, Stella.
- Siegert, W. Cilji, kažipoti do uspeha. Od temeljnih podjetniških ciljev do dnevnih, delovnih ciljev. Praktični priročnik z navodili za delo.
- Soče, I. (2001). Življenje je lahko še lepše. Maribor, Euronet.  
- Solomon, P. (1992). Meta-človek. Priročnik za osebno preobrazbo. Ljubljana, Iskanja.
- Steiner, R. (2000). Kako doseči spoznanja višjih svetov. Ljubljana, Gnosis.
- Swieringa, J. & Wierdsma, A. (1992). Becoming a Learning Organization. Beyond the Learning Curve. 
- Tracy, B. (1997). Pot do uspeha (maximum achievement). Preizkušeni sistem strategij in spretnosti, ki bo sprostil vaše notranje moči za uspeh. Bled, Verner Consulting. 
- Ventrella, S., W. (2003). Moč pozitivnega mišljenja za poslovneže. 10 napotkov za najboljše rezultate. Ljubljana, MK. 

VI. Skrb posameznika za zdrav način življenja

1. Ugotavljanje družbenih okvirov zdravja/bolezni

V tem prispevku ne analiziramo programov zdravstvene vzgoje na šolah ali na medicinski fakulteti. Zanima nas, kaj lahko zlasti odrasli posameznik sam preventivno ali kurativno stori za svoje zdravje. To je oblika neformalnega izobraževanja in samovzgajanja oz. samodiscip-line odraslih. 
   
Individualni in skupni smisel življenja najdemo z izpolnitvijo življenjske naloge. Zato je treba poslušati svoje srce in z zdravim razumom udejanjati njegova navodila. Znani so nasveti »bodi potrpežljiv, nikamor se ti ne mudi.« kljub pospešenemu razvoju še vedno velja 'hiti počasi'. Od antičnih časov dalje velja praktična, moralna filozofija umirjenosti,  uravnoteže nosti in osvoboditve od nespametnih strasti. Stari Grki in Rimljani so razglašali pomen prave mere. Smo civilizacija pretiravanja v vseh smereh, kar ni etično dobro. 

Hote ali nehote se učimo iz ovir, zavračanj, obupavanj in bolezni s prejemanjem takšnega, kakršni smo, z zahvaljevanjem za darove glede na to, ali gre za naše ali tuje izkušnje. Ni se dobro prepuščati starim razvadam, zasvojenostim in mamilom kot so zgolj komercialne TV oddaje, hrani, zdolgočasenim in nekoristnim pogovorom, opravljanju, nekoristnemu branju, nemiru, dolgočasju, lenarjenju (tu ni mišljen počitek, ki si ga vedno v polni meri privošči). Vztrajno bodimo pozorni in ustvarjalni. Vztrajati je treba v miru, ljubezni in iskrenosti. Boj za osnovne vrednote ni nikoli končan, ker nam niso dane same od sebe. Iz Biblije se učimo, da je človek stalno izpostavljen skušnjavam hudega duha.  

Ko občutimo strto srce, je to za mnoge izmed nas eden najbolj bolečih dogodkov v našem življenju. Običajno se ne potrudimo, da bi izdvojili vse dejavnike, ki so do tega stanja pripe-ljali, ampak se jo trudimo čimbolj zmanjšati, jo otopiti in takoj iti naprej ali pa se vdamo jezi in zanjo okrivimo druge. Če znamo prisluhniti sebi, se nam naše strto srce lahko pokaže pot do odprtosti in radosti, lahko nas prebudi v nov svet povezanosti. To pa ni le povezano s shambalo (sanskrt: shambhala – mesto miru), ampak tudi z duhom tolažnikom.  Postali smo družba, ki verjame v psihologijo takojšnje rešitve kot so hitra hrana, tehnični aparati, tehnike sproščanja. Nekateri reagiramo takoj, drugi pa šele sčasoma. 

Prvi razlog za ta zapis je razširiti različne poglede na fenomene bolezni, zdravljenja in zdrav ja. Ne dajem prednosti nobenemu izmed njih, niti uradnomedicinskemu pred zdravilskim ali obratno. Drugi razlog je v opozorilu na moralne in druge družbeno-kontekstualne vidike bolezni/zdravja. Hinavščina in skorumpiranost (lat. curruptio) sta nezdravi zaradi vrednotne krize z distresnimi distorzijami.  

Korupcija je v mednarodnem, svetovnem pogledu postala realnost. Vedno več mednarodnih organizacij se ukvarja s problemom korupcije. V večini so si strokovnjaki, ki se s tem fenome nom ukvarjajo, enotni, da je korupcija prisotna. Razsežnost korupcije v svetu vse bolj zanima vlade, politike, gospodarstvenike in znanstvenike po celem svetu. Posledica tega pa so števil na mednarodna srečanja, posvetovanja, konference ter ustanavljanje komisij in skupin za proučevanje korupcije.  
 
Prepletanje politike, gospodarstva in kriminalitete se vse bolj kaže v dejstvu, da posamezniki in interesne skupine ter nenazadnje kriminalne organizacije vedno bolj uporabljajo podkupo vanje in vedno manj nasilje za doseganje svojih ciljev. Korupcija postaja sestavni del krimi nalnih in mafijskih dejavnosti po vsem svetu. Slaba moralna stran korupcije je ustvarjanje ozračja sokrivde in prikrivanja, kar pa zmanjšuje možnosti za njeno odkrivanje. 
 
Ekonomsko je korupcija neke vrste proizvodni strošek, ki ga organizacije prenesejo na konč nega porabnika. Številne, zlasti mednarodne raziskave so potrdile, da korupcija povzroča povsem merljive škodljive ekonomske posledice. V svetu se s problematiko korupcije ukvarja več institucij. Glede na navedeno lahko ugotovimo, da je nezdrava družba strahu in tveganja obenem tudi nevarna in koruptivna in da je ta pojav večstranski in težko obvladljiv.   

Na zdravje kot kvaliteto/zadovoljenost potreb vpliva tudi politika.  Politična  ali katerakoli druga vrsta apatije ne vodi do zdravja, ker človek izgubi vrednostno orientacijo.  Sama eko-nomska blaginja  ne  pomeni nujno  zdravja, je pa zdravje razumljeno kot večstranska blaginja posameznika. Kot vidimo je zlasti v nerazvitih državah neizobraženost z nepismenostjo pove zana z revščino in visoko stopnjo obolevnosti. Država je Maroko, ki se želi otresti bremena  revščine,  naj bi razvijala šolstvo, vendar pa ga ne zaradi visoke stopnje birokratizacije in te ženj po ohranitvi obstoječega stanja. Pomanjkljivo šolani so potencialni kandidati za revšči no. Dobro šolstvo je pogoj in posledica dobre ekonomije  (zaradi človeškega kapitala).

Obstaja tudi sociološki okvir nevarne družbe, ki jo analizira Beck (2002). Ogroženost človeka v vsej svoji večplastnosti bo kot posledica ekstremizmov komunizma in nacifašizma t. j. tota litarizma še dolgo časa predstavljala problem. Postkomunistični človek obdobja globalizacije se bo moral spoprijeti s to svojo preteklostjo, če si želi izgraditi boljšo prihodnost. 

Na pragu informacijske revolucije delamo vedno več kot 8 ur na dan, s čimer prostovoljno po daljšujemo delovni čas, da bi lahko več potrošili. S  to prakso se  oddaljujemo  od  ideje oseb nosti, ki je v harmoniji in v ravnotežju z okoljem in s seboj. V Sloveniji bi morali vzpostav- ljati mehanizme pravne države in obenem povečevati socialni kapital boljšega zaupanja v druge in vase.      

Takšni pojavi vplivajo na kakovost naše samopodobe. Ta po Jamesu ni le to, kar posameznik misli o sebi, da je, ampak vključuje tudi nezavedni idealni del, s katerim se želi pokazati drugim. Zrela samopodoba je tista, ki je stabilna, trajna, premočrtna in urejena. V 21. stoletju postajajo prepričanja, ki svarijo pred nevarnostmi sodobnega časa, čedalje pogostejša: na eni strani opozarjajo na zmedenost današnjega človeka, obupno iskanje lastnega smisla, prevlado informacijske tehnologije nad pristnimi medosebnimi odnosi in podobno. Na drugi strani pa kritiziramo prezaposlenost, pehanje za denarjem, medosebno odtujevanje, različne nove zasvojenosti, pojave agresivnosti, depresije in suicidalnih tendenc. 

Zaradi nenehnih družbenih sprememb imamo danes le še skrpano samopodobo (nem. Flick- werke, ang. patchwork). To je najbolj naporna samopodoba, ki jo je kdajkoli v zgodovini imel človek, ker jo je treba krpati, če hočemo, da je fleksibilna. Podob in slik imamo še preveč, problem je v pomanjkanju trdnega modela (v smislu sistema norm in življenjskih usmeritev), po katerem bi jo sestavljali. Ko kdo ne najde več moči, odpove tako, da se raztrga po vseh šivih, konkretno pa se to kaže na najrazličnejših odklonskih vedenjih: zagrenjenosti, depresiv- nosti, odvisnosti, v sovraštvu do samega sebe, v nasilju do drugih ali v nasilju nad samim seboj itd. Končna  oblika raztrganosti svoje lastne skrpane samopodobe pa je samomor. 

2. Različna razumevanja zdravja in bolezni

Znano je, da je zdravje več kot le kot fiziološko stanje. Že njegova definicija, ki jo je podala Svetovna zdravstvena organizacija (SZO ali angleška kratica WHO), nakazuje na to, da zdrav je ne more biti samo domena posameznega individua, ampak družbe kot celote. SZO razume zdravje kot fizično, psihično in socialno blagostanje posameznika v družbi. 

Kot sledi iz splošne definicije zdravja, tudi zahodne družbe ne zvajajo več zdravja na fiziološ ko komponento zdravja. Psihična komponenta je močno vpeta v družbene odnose, na katere pa ne vplivamo v celoti. Pri komponenti socialnega blagostanja se že močno oddaljimo od kompetenc posameznika. Škoda je, da govorimo le o psihosomatskih, ne pa tudi o psihoso cialnih ozirih zdravja. Posameznik sicer lahko vpliva na oblikovanje družbenih odnosov, vendar ti še bolj vplivajo na oblikovanje njegovega življenja.

S  temi komponentami zdravja se ukvarja več znanosti. Tako spada zdravje pod domeno medi cine z imunologijo, psihologije, sociologije, kulturne in medicinske antropologije zdravja, biologije, kemije, ekonomije, teologije, etike itd. Ni jasno, kako kompleksno ali enostavno je mogoče razumeti oba pojava, ki sta ključna za sposobnost našega delovanja in nehanja. Spra šujemo se po ogrožujočih in zaščitnih dejavnikih, ki so v interakciji v trinomu dednosti, oko lja in lastne aktivnosti določene osebnosti. Vseh dejavnikov ne moremo videti, ključno pa je ali se osredotočamo na dejavnike pomanjkanja ali dejavnike blagostanja. 

Na zdravje in bolezen gledamo kot na subjektivno doživeto ovrednoteno in hkrati zunanje zaznavno in ovrednoteno pristno kvaliteto življenjskih procesov v razvoju telesnega subjekta in njegovega življenjskega okolja. Zdrav človek dojema samega sebe celostno in diferencira- no, v telesni povezanosti s svojim življenjskim okoljem (kontekst in kontinuum). Za zdrave- ga je značilno, da živi v sedanjosti, spremlja in reagira na spremembe v lastnem telesu, vnaša novosti v svoje življenje in ohranja stik s svojim središčem.   

V medsebojni igri zaščitnih in ogrožajočih dejavnikov, spodbujajočih in razbremenjujočih načinov, ustreznih njegovi vitalnosti / ranljivosti, potencialom obvladovanja, kompetencam in resursom, je zmožen obvladovati kritične življenjske dogodke oz. probleme, regulirati samega sebe in se vzdrževati. Soustvarjamo in konstruktivno razvijamo svoje telesne, duševne, duhov ne, socialne in ekološke potenciale in s tem tudi občutke smiselnosti, integritete, dobrega po- čutja in socialne koherence. Praviloma pri tem obstaja tudi dobro imunološko in telesno zdrav je (saluto-fiziologija)- čeprav ni zmeraj s tem povezano (pri tem mislimo na osebnostno povsem zdrave paciente v invalidskih vozičkih zaradi multiple skleroze). Imunski sistem je prilagojen za normalno stanje organizma, ne za pretiravanje. Vrhunski šport je zdravju nevaren poklic. 

Potrebujemo vzpodbudne in kvalitativno ter kvantitativno dobro umerjene raznolike spodbude (multiple stimulacije) (v obliki dobrohotnih vzpodbudnih odnosov atmosfer, scen, pozitivne podpore in resursov). Zato posvečamo toliko poudarka usmerjenemu delu z zaščitnimi dejav niki, salutogenim vplivom in vzpodbujanju odpornosti (rezilience) v terapiji. V integrativni terapiji razlikujemo antropološki in salutogenetični pojem zdravja ter klinični pogled na bole zen. Antropološko pojmovanje zdravja je osrediščeno v konceptu »povezujoče pripadnosti« Bolezen pa določa koncept multiple odtujitve od telesa, od drugega, od socialnosti, od živ ljenjskega okolja s postvarjenimi življenjskimi pogoji in hladnimi družbenimi oblikami. To je pogosto vzrok telesnih, duševnih in socialnih obolenj. Klinični pojem bolezni je osrediščen v pojmu patogene stimulacije v interakciji s salutogenimi stimulacijami koncepta zdravja.

Bolezen razumemo kot prisilno imobilizacijo, prekinitev ali moten pretok energije, zmanjšano delovno sposobnost, potrebo po pomoči. Lahko je posledica zunanjega škodljivega delovanja eksogenih dejavnikov na naš organizem ali pa tudi notranjih napačnih informacij. Medicina pozna specialne teorije specifičnih bolezni. Subjektivne disonance v telesnem čutenju zdravja dobijo sčasoma objektivne posledice. Nastanejo zaznani odmiki od pričakovanih oz. dogovor jenih stabilnih zunanjih podob zdravih telesnih, duhovnih in socialnih življenjskih procesov. Na patogenezo gledamo z integrativnega pristopa v teku vsega življenja, kar lahko vodi  k spe cifičnim kliničnim slikam. Poseben pomen pripisujemo izčrpanju osebnih resursov moči in sposobnosti integriranja, zaradi distresa in travmatičnega hiperstresa. Lahko pride do obreme nitev in okvare čutilnega, imunskega in nevronskega sistema (patofiziološke spremembe), čeprav ni to zmeraj nujno (pri tem mislimo na ljudi, ki so dolgo časa prenašali ekstremne obremenitve in izoblikovali odpornost oz. rezilienco). 

Holistični pogled na odnos med boleznijo in zdravjem terja holistično učenje in zdravljenje.  Že v Bibliji lahko razberemo, da je bolezen posledica samozaslepljevanja, neposlušnosti, samovolje, nasedanja skušnjavam, zlim duhovom. Ne vemo, kako čas sedi v naročju večnosti. Pomeni biblijskih zgodb so vedno enaki v nauku, kaj je moralno prava pot in katera je napač na. Tisti, ki so za nas pomembni drugi, sodijo v naš svet kakovosti. takšni so nam vzor. Ni vseeno, v kom ali v čem vidimo svojo identiteto, ki je rezultat umetnosti medsebojnega umeš čanja, uglaševanja in usklajevanja. Ne nazadnje je tudi rezultat razlikovanja, distanciranja in odtujevanja. Mati prek zrcaljenja pove otroku, kdo je in kakšen je. Vse življenje išče pacient self-objekte, ki naj bi nadomestili starševske funkcije. 

Beg od reševanja problemov je beg od zdravja. Vendar le negativne emocije problemov ne  rešujejo. Peale (1992) trdi, da se je treba z vsem žarom 'zagnati' v to, kar želimo. Pretirana  proizvodnja  in potrošnja  načenjata  individualni  in družbeni imunski sistem samo zaščite. Patološki pojavi nastanejo z destrukcijo  imunskega  sistema in s tem  dinamičnega  ravnotež ja sil. Stari Grki so vedeli, da je zmernost (gr. sophrosyne) kot vrlina (arete) najboljša zaščita pred deviacijami čezmerne ga življenja. Zmernost kot ravnotežje ima celostni pomen, ker pomeni podrejanje nižje, čutne narave  višji  razumski  naravi človeka. Ta model  je  veljal  za stabilno  naturalno družbo z dominantnim kontemplativnim  načinom življenja. V novem ve ku industrializacija sicer spod budi uveljavljanje aktivnega načina življenja, ki  postane dejav nik destabilizacije in dezintegracije. 

Trstenjak opozarja  na današnji paradoks, da ljudje  zaradi  hitrega  tempa življenja  (in posle dično zaradi ponovnega podaljševanja delovnega časa na več kot 10 ur dnevno) nimajo časa biti zdravi. Vedejo se kot da zdravja ne marajo. Zdravje vzdržujemo s samodisciplino, zna njem, sposobnostmi in investicijami vanj. Zdravje je pomembno  zaradi  dejavnega odnosa  do  življenja oz. odnosa  'produktivne  ljubezni' (Frommov izraz).

Čedalje bolje spoznavamo, da nam ne zmanjšujejo našo  vitalno  moč le družbene okoliščine, ampak tudi mi sami. Znanja o psihosomatskih, socialnih in spiritualnih pogojih zdravja sicer še nimamo dovolj za vse (in jih verjetno ne bomo imeli), kljub temu, da se o njem veliko piše tudi  v zvezi z odnosom med uradno in alternativno medicino  in  novimi duhovnimi gibanji. Vedeti moramo, da ideologija zdravja služi tudi za neupravičeno prepovedovanje in celo pre ganjanje. Če  presojamo pogoje  zdravja  po  pogojih ekološke  notranje  in  zunanje  onesna ženosti,  lahko opazimo, da oba pogoja slabo  izpolnjujemo. Zunanje okolje močno onesna žujemo, notranje pa tudi z  negativnim mišljenjem  in  vrednotenjem (trma,  nevoščljivost,  zamerljivost itd.). Parcialno vrednotenje zdravja se prenaša iz starejše na mlajšo gene racijo. Lahko bi ugotovili,  da Slovenci  niti ne živimo in delamo v posebno zdravem okolju  niti kaj posebno ne skrbimo za svoje zdravje. Predvidevamo, da se bodo ti  problemi reševali z dviga njem kvalitete življenja, ko  se  bo kultura  zdravja  razvijala  hkrati z ekološko  kulturo  dela  in prostočasnih  dejavnosti. Bomo našli ravno težje med prostim in delovnim časom. 

Simonton (1988) opisujeta ideje, o katerih sta razpravljala na Silvinem zborovanju leta 1974. Ta knjiga predstavlja preobrat v medicini uma in telesa, na področju, ki je danes poznano kot psihonevroimunologija. Od tistega časa je bilo napisanih več sto knjig, ki so poudarjale koristi sproščanja, afirmacij in miselnih slik pri zdravljenju raka in drugih bolezni. Siegel govori o svojih izkušnjah z nenavadnimi pacienti z rakom, kot jih imenuje sam. Njegova knjiga je bila več let na seznamu uspešnic in njegovih govorov ter seminarjev se je udeleževalo veliko ljudi. Drugi primer je knjiga Shakti Gawain (1982).

Pellitier (1977) je napisal klasično delo 'Mind as Healer, Mind as Slayer' (Um kot zdravnik, um kot ubijalec) na tem področju. Psihonevroimunologija  se ukvarja s pogoji zdravja. Razli kuje med notranjim in zunanjim zastrupljanjem, ki je nasprotno notranji in zunanji ekologiji. Vitalni in zdravi smo, če imamo dobro komunikacijo z okoljem in s samim  seboj. Zlasti je potrebno odstraniti nestvarna pričakovanja. Pogosto ne izkoriščamo rezerve osebne moči v sebi in v okolju. Psihološka resnica je, da se tisti, ki se podcenjuje, tlači, se težko  odloča, ker nerad sprejema nove obveznosti,  zahtevne naloge  in  celo priznanja. Pri oblikovanju medse bojnih odnosov moramo vedeti, da se vsi ljudje  radi  počutijo pomembne.  Le manjšina ljudi si postavlja cilje (do 5%). Zavzemajmo se za svoje  pravice  in  izražajmo svoje  občutke  brez  napadalnosti. Izhajati je potrebno iz iskrene želje po izboljšanju odnosov, ki ohranja ravnoves je v naših možganih, lahko doživljamo več občutkov ugodja, varnosti in mirnosti. Taka občut ja veljajo za temelj nadzora nad stresnimi odzivi. Dokaze za to daje psihonevroimunologija – znanost, ki se ukvarja s preučevanjem stresnih odzivov in možnostjo obvladovanja stresa. 

Obstaja tudi izraz kiberfiziologija (cyberphysiology) kot skupno ime za sposobnost uma, da vpliva na celotno telo. Imunski sistem je mehanizem ozdravitve vseh zdravstvenih težav. Samo zdravniki in zdravila ne pozdravijo pacienta, ampak le pomagajo imunskemu sistemu, ki pacienta v resnici zdravi.'

Zdrav  ali  nezdrav način življenja posameznikov sta  pogojena  z determinantami  družbenega reda. Pri tem ne gre le  za  vprašanja odnosa med deli 'socialnega organizma', ampak tudi za  (minimalno ali maksimalno) družbeno soglasje o osnovnih vrednotah. Brž ko se vprašamo, kaj je v določeni družbi primarno: ekonomska baza, trg, družina,  človeški  kapital, drsimo po ledu  ideologije. Koncept družbenega reda je postavljen na spokoritvi  za  izvirni greh. Če bi hoteli doseči harmonične  odnose  med deli, bi morali ljudje verjeti v humane vrednote,  so- cialno ekološko  tržno gospodarstvo, smiselno vlaganje v človeški  kapital,  družino  kot osno vo za pristne medsebojne odnose, itd. Patološki pojavi  so posledica (delne) nesposobnosti družbe za  realizacijo pogojev  človeške  skupnosti. Dokler obstaja  red, obstajajo tudi defor macije, zato Hamletova zamisel, da bi pokončal 'morje  zla', zveni  kot  'donkihotski boj z mli ni na veter'. Že v antični  etiki je  vsebovano spoznanje, da  človek z nedejavno  dejavnostjo  oz. ataraksijo duše ne povečuje količine zla v svetu. Tudi  krščanska etika  z zlatim pravilom dovoljuje toleranco do zla.
    
Že  bežen  pogled  na naše  primarno-preventivne  programe  kaže na to, da cilji  niso  usmer jeni  k odpravljanju vzrokov oz. determinant kritičnega stanja, ampak  le na odpravo simp tomov. Cilji preventivnih programov kažejo na  to, da bi lahko posameznik v vsaki starosti ob primerni pomoči družbe dosegel višjo kvaliteto življenja kot jo ima. Cilj preventivne dejav nosti  bi  opredelila kot spoprijem s  problemi, vpogled v lastno doživljanje, pozitivno samo podobo, realen pogled na svet, zdravo življenje v smislu samoakualizacije. Učinki preventive so odmaknjeni  v  prihodnost in težko preverljivi.  Že v ohlapnemu pojmu preventive je težavnost natančnejše definicije ciljev. Preventivo lahko razumemo kot dejavnost oblikovanja primernih delovnih pogojev in rehabilitacijo delovne sile za reprodukcijo kapitala. Če je kapi tal zainteresiran za zdravje, ne pa človek  sam, ga  to spodbuja k slabi samodisciplini in s tem k odvisnosti.  To nas  vodi do hipotetičnega sklepa, da so najbolj odvisni ljudje najbolj potrebni primarne preventive,vendar si jo najmanj želijo. 

Preventiva se sprevrača v kurativo, v bistveno drugotno stanje. S tega vidika resnica o progra mu primarne preventive  ni resnica razkritosti (aletheia), ampak resnica pozabe, kot da  bi šlo samo še za brezimni dao (v našem jeziku za prazni  holizem). To odpira problem celovitega znanja o zdravju. Hipotetično govorimo o ergomanskem smislu bolezni, ki zaposluje mnogo poklicev  na področju  zaščite zdravja v smislu 'gasilcev' v službi  kurative. Vsakdo  mora najprej v odnosu do sebe ravnati preventivno,  sicer dobimo  star  model preventive za druge,  ki  ni  salutocentrično spodbujevalen  z lastnim zgledom, ampak učinku-je preprečevalno  v diskrepanci med besedami (črkami programa) in dejanji.     

Domnevamo,  da potreba po psihosocialnem zdravju  in  učinkovitih programih raste premo sorazmerno z ekonomsko prosperiteto družbe. Socialistične  utopije  o harmonični družbi so  bile  metafizično ideološke  zato, ker so prikrivale in prezgodaj  odpravljale  obstoječa  nepra-vična  razmerja  moči v fiktivni  enakosti.  V  tem smislu ne pomenijo prispevka k zdravi družbi in zdravem posamezniku. Teorije homeostaze pri zadovoljevanju potreb prej  legitimi rajo  psihosocialno  zdravje v stabilni družbi kot  pa  teorije dinamičnega razvoja novih potreb v dinamični družbi, ki  ustvarja tudi  možnosti za razvoj novih bolezni (rak, aids,  nova  virus na obolenja)  in novih oblik delikvence. Zato ni pomembno  samo  to, kakšno  teoretično pa- radigmatsko osnovo imajo  programi  primarne preventive  (kratkoročnega,  srednjeročnega   in   dolgoročnega časovnega  dometa),  ampak še prej vprašanje, v kateri  smeri se razvijajo družbeni, inter- in intra-personalni odnosi: v  benigni ali  maligni,  evolucijski  ali involucij- ski.  Koncept stabilne osebnosti v dinamični  družbi (P.  Russell)  pomeni  sintezo akcije in kontemplacije. Interakcije potekajo tudi na interinstitucionalni ravni. Če vrednota enakovred nega partnerstva velja  za posameznike, institucije in odnos človeka do narave, potem nobena soudeležena  stran nima prednosti. Človek si v  vlogi  gospodarja nad naravo zadržuje mono pol odločanja o svetu življenja. Zato  se tudi družbeni razvoj razume kot razvoj te posesiv nosti. Ker razvoj osebnosti  ne  poteka vedno istočasno z razvojem družbe, zdrava družba ni istovetna z zdravimi posamezniki. Vendar današnja družba in  posameznik  v bistvu še ne po znata  uravnoteženja  moških  in ženskih vred not (yin-yang). Socialna politika se danes razvija  v smislu zmanjšanja rizika ljudi v industrijskih družbah po vrednotah  "varnosti,  svobode,  solidarnosti,  blaginje,  pravičnosti, enakosti."     

S  hiperprodukcijo  (ne)materialnega  življenja  človek   moderne civilizacije samega sebe ogroža. To odpira na psihosomatski ravni vprašanja  razstrupljanja in transformacije stresa  v  vitalnost. Občutek ogroženosti se razrešuje v poskusu sinteze med  regulacijo, ki je princip sistemske volje in samoregulacijo kot principom volje  do življenja. Salutocentrizem naj bi pripeljal do ravnotežja volje do življenja in volje do sistema. Volja do sistema, ki izhaja iz težnje po goto vosti in poraja  psihopatologijo vsakdanjega življenja in duši občutljivost za bistvene resnice življenja.  Najbolj nevarna je težnja po  zunanji  gotovosti,  tehniki (Heide gger), avtoritarnosti (Adorno)  in  pravilnosti mišljenja. Človek se ne more odreči potrebe po zunanji  varnosti, vendar je ne sme absolutizirati, ker se sicer znajde v totalitarizmu. Težko je napovedovati, da bo postmoderna kulturna paradigma salutocentrična,  vendar nekateri poka zatelji kažejo v tej  smeri (npr. manj družbeno-koristnega dela in več raznolikih  svobodnih dejavnosti, več nekumulativnih dejavnosti, več varstva okolja  z okolju primernimi tehnologi jami, kombina cije zakonitosti trga  in okolja itd.).   

Naravno smrtnost smo zajezili, povečala pa  se  je  agresivna, homicidna  smrtnost (posledica vojn, nesreč, umorov, samomorov, splavov. Vlade  niso  zainteresirane  za  podatke  o  tej  vrsti smrtnosti. Osnovna pravica je pravica do življenja-smrt  je sredstvo  kaznovanja za napačno pripadnost. Zdravje je  posledica zdravega načina življenja.

Za teozofe je zdravje tisto stanje, v katerem trije osnovni procesi narave - vsrkavanje (absorb cija), presnavljanje (asimilacija) in izločanje (eliminacija) - delujejo v posamezniku v polni meri in v popolnem  ravnovesju. Če ni naše delovanje v skladu z notranjimi prepričanji, nasta ja distres. Bolečina nas uči, kaj je narobe pri odporu telesa. To se kaže v delovanju strahu, vznemirjenosti in osebne skrbi za telo. Kot rezultat slabih navad, se v mentalnem in čustve
nem telesu oblikujejo področja zastajanja; in če je zlo vztrajno, potem vpliva tudi na eterični dvojnik, dokler se končno stanje ne objavi kot bolečina v fizičnem telesu. Ta manifestacija je lahko rak, vnetje žlez, živčni nered, glavobol ali izguba vitalnosti, ki ji sledi živčna izčrpanost. Subtilna telesa in fizično telo postanejo odvisna od sil, s katerimi pridemo v stik takoj, ko pos kušamo z duhovnim življenjem. Če hočemo ohranjati trajno zdravje moramo poznati temeljna načela kot so: 
1. Vzrok bolezni je okvara značaja, ki omogoča karmične prestopke. 
2. Slabo zdravje je posledica klica narave, ki želi pritegni pozornost na pomanjkljivost. 
3. Fizično zdravljenje, ki se ne dotakne značaja, ne more biti uspešno. 
4. Vzgojno urjenje mora zato spremljati fizično terapijo, zato da nevarnost ponovitve dejanj, ki povzročajo bolezen, omejili na minimum. 

O trpečemu razmišljajmo kot o popolnoma zdravem človeku, o žareče srečnemu, ki oddaja svetlobo in moč Jezusa in angelov. Oni vnašajo svoje lastne in dinamične življenjske sile, ki bdijo nad pacientom, ter obenem ohranjajo in usmerjajo spuščajoče se sile, ki jih je priklical zdravilec. Wesselman. & Kuykendall (2008) menita, da se pravo zdravljenje ne začne s predpi sanimi medikamenti, ampak s soočanjem z lastnimi težavami. Način, na katerega smo se odlo čili spoprijeti z našimi življenjskimi izzivi, se odraža v našem doživljanju mnogih ravni inicia cije, in tako pozitivnih kot tudi negativnih. Rezultat je poglobljeno samouresničeva nje in šele tedaj se resnično začne proces samozdravljenja. Zato se ta knjiga začenja z obravna vo narave jaza in zaključi z vajami, ki so namenjene samozdravljenju. Ko smo enkrat obnovili sami sebe s pomočjo polne in ljubeče podpore svojih duhovnih pomočnikov, lahko začnemo svoje zna nje in sposobnosti širiti navzven v razne skupnosti, pri čemer nam ta bitja služijo kot svetoval ci in učitelji. Neposredne izkušnje nas učijo, da je zdravljenje najprej dejanje duha, ne pa rezultat osebne volje in zdravil, čeprav imajo tudi ta svojo vlogo.

S psihoanalitičnega vidika tudi Millerjeva (Miller 2005) opozarja na bistven pomen psihoso matike. Na vrsti slavnih mož pokaže, da bi doživeli še večje uspehe, če bi bili deležni v otrošt vu ustrezne materinske ljubezni.  

Ker je znano, da je bolezen posledica stalnih slabih stresov – distresov, v naslednji preglednici pokažemo razlike med distresom in dobrim stresom, ki ga po grško imenujemo eustres. 
  
                                                Preglednica (1) značilnosti distresa in eustresa

Fiziološko nezdrave spremembe	Fiziološko ugodne spremembe	
Nervoza, blokade, frustracije 	Delovni zanos (flow) in veselje do učenja	
Nizka in negativna samopodoba	Visoka pozitivna samopodoba	
Negativna in averzivna motivacija – stran od 
(motivation away from)	Pozitivna motivacija za (motivation towards)	
Vedenje: reaktivno, nasilno	Proaktivno – iniciativno 	
Prisilno učenje	Spontano, transformacijsko iztkustveno učenje	
ogroža naše zdravje in splošno dobro počutje 
	omogoča večjo učinkovitost, 
	
zmanjšujejo sposobnost odločanja. 
	povečuje naše zmogljivosti. 
	
Adrenalinski človek	Uravnotežen človek (Trstenjak)	

Preglednica 1 seveda ne more vsebovati vseh dihotomnih lastnosti. Nekateri menijo, da je duhovno zdravljenje naših emocionalnih in miselnih vzorcev in teles naša glavna naloga. V sebi zdravimo neravnovesja dualnega sveta in vstopamo v novo dobo in celostno duhovno prebujanje. Doba maratonskega razsvetljenja se dogaja do l. 2012. Človeštvo se prebija skozi ozaveščanja oziroma spoznanja temeljnih duhovnih zakonov. Creme (2003)  v intervjuju poka že, da bolezen radi reduciramo na monokavzalno razumevanje kot je neuravnotežen pretok energije, karmični zapisi. Zlasti spiritualisti radi pišejo o odtujevanju od narave in o zdravlje nju s svetlobo in z zvokom.  Ključni pojmi zdravja z duhovednih vidikov  so blagostanje, rav notežje pretoka, čistost z razstrupljanjem, optimalizacija sposobnosti, biti takšen se, ljubiti sebe in druge. Skorajda ni mogoče razmišljati o zdravju v najširšem pomenu, ne da bi zadeli na enega od navedenih izrazov. Vse to pa odpira najprej etične vidike dobrega in zlega (duha). Sistem čaker in drevo življenja sta najstarejša duhoved na pristopa, ki ju srečamo pri zdra vilcih in terapevtih kot so Hayeva, Pretner; Myssova. 

Znanstveni dosežki nam zdaj omogočajo, da z ohranjenim nadzorom nad lastnimi odzivi urav navamo negativne posledice stresa in ohranjamo vse pozitivne stresne spodbujevalce. Novo prehransko dopolnilo Dominor temelji na klinično preizkušeni naravni učinkovini, ki uravna va negativne posledice stresa in nima stranskih učinkov. Dominorjeva učinkovina je dobitnica evropske nagrade za inovativnost na področju prehranskih dopolnil.

Nekateri razlikujejo A, B in C osebne tipe glede na to, koliko so dovzetni za dobre ali slabe strese. Osebnostni tip A : označujejo hitre in burne reakcije na stresne situacije, nestrpnost, izrazita tekmovalnost, usmerjenost v dosežke (storilnostna naravnanost), hitra izguba potr pežljivosti ... Takšne osebe so pogosteje žrtve srčnih obolenj. 
Osebnostni tip B : označujejo sproščenost, umirjenost, miroljubnost , te osebe ne podlegajo hitro čustvom jeze. Izgleda, da so osebe tipa B manj dovzetne za bolezen. 
Osebnost tipa C ("cancerprone" personality) : označujejo mirnost, tihost, potlačenje čustvenih reakcij, zlasti jeze (zadrževana čustva se kopičijo znotraj osebe). Močna potreba po prilaga janju, miroljubnost, neagresivnost. Te osebe pogosto ne izrečejo tega, kar bi morale, počutijo se in se ravnajo nebogljeno in brezupno. Delujejo po principu potlačevanja in samozanikanja (samoodpovedovanja). To lahko škodljivo vpliva na imunost. Mnogi bolniki z rakom pripa dajo temu tipu osebnosti. (Številne študije ugotavljajo povezanost določenih osebnostnih potez – zlasti depresivnosti in občutka nemoči - s tveganjem za nastanek rakastih obolenj, ki so vsaj posredno povezana z zmanjšanim delovanjem imunskega sistema.) 

Tipološki pristop ( t.j. razvrščanje ljudi v nekaj kategorij -"tipov" ) ima več pomanjkljivosti. V realnosti namreč večina ljudi ne sodi v "čiste tipe" (npr. A, B ali C ...), saj največkrat nimamo lastnosti samo enega tipa. Tipi tudi slonijo na ekstremnih lastnostih, večina ljudi pa nima eks tremno razvitih lastnosti. Zato je takšno klasificiranje lahko preveč črno-belo, površno, ocen jeno samo po najbolj izstopajočih lastnostih. 

Namesto tipov bi zato raje govorili o izstopajočih osebnostnih potezah, ki posameznika najbolj opredeljujejo. Že dolgo je znano, da ljudje, ki so nagnjeni k temu, da svojo "jezljivost" usmerjajo navzven, v okolje, niso tako nagnjeni k psihosomatskim obolenjem kot "avtoagre- sivne" osebe, ki svojo jezo in druga neugodna čustva usmerjajo predvsem nase. Vprašamo se lahko, katere vedenjske vzorce naša ljuba vzgoja bolj nagrajuje ? Ali "pridni otroci" smejo usmerjati svojo "jezljivost" navzven ? Ali jim nemara bolj toleriramo, če jo usmerjajo nase (v samoobtoževanje, samožrtvovanje, občutja krivde, sramu ... )? Tako pridemo do depresivnih osebnostnih potezah ... in nagnjenosti k psihosomatskim motnjam.
   
3. Vprašanje iskrenosti in zlaganosti

Obstaja tudi etični vidik zdravja. Iskrenost je ena izmed vrlin, ki predpostavlja preprostost. Bo dite preprosti kakor otroci pravi  Jezus, ki kot iskren človek nenehno biča farizejsko hinavšči no. Biti iskren in pošten do sebe pomeni, da se zavedamo naših lastnih in pristnih name nov, namer, želja, misli in občutkov, raznih predsodkov, prepričanj, navezanosti ter vsega, kar se v notranjosti dogaja. Z vztrajnostjo iskrenega in poštenega ravnanja do sebe, se bo pove čala in izostrila zavestnost ter občutljivost do prej omenjenih psiholoških značilnosti. Zlasti ponos je blizu (intelektualnega) napuha, ki prekinja pota k avtentičnim, pristnim in iskrenim ljudem. Proces rasti in dozorevanja se ustavi, kadar človeku zmanjka duhovnega ali psihološ kega poguma, da bi takšen vitalen in zdrav proces tudi nadaljeval. V trenutku, ko vam zmanj ka takšnega poguma, začnete ustvarjati vedenjsko značilnost hinavščino, zato, da bi se zaščitili in obvarovali pred morebitnimi dejanskimi in potencialnimi značilnostmi v sebi, ki se jih bojite ali nočete videti in jih kot take tudi sprejeti. Biti iskren prav tako pomeni, da se zaveda te ne le vseh pristnih značilnosti v sebi, temveč tudi samega morebitnega hinav skega vedenja ali hinavščine. To pomeni, da se zavedate vse svoje "grozote" v sebi ter hkrati tudi namena, da bi to skrili, odstranili ali potlačili. Pomeni, da se zavedate na primer zavisti ter nevoščljivosti, obenem pa tudi namena, da bi to skrili ali potlačili. Etiketiranje in opravlja nje drugih s pseu donimi se nekaterim zdijo nedolžne, kratkočasne socialne igrice. Ne zave dajo se svojih pro jekcij pa tudi ne meja svoboščin in ne psihičnega nasilja, ki ga s tem generi rajo. Pasivno sodelo vanje navzočih poslušalcev je tako neproduktivno kot je bilo sodelovanje nekadilcev s kadilci pred kadilskim zakonom.  

Človek je ambivalentno bitje kot mejno bitje, ki hodi po meji brezmejnega. Starogrški  preob rati (periagoge) od videza k biti še niso krščansko spreobrnenje.  Človek je samemu sebi tujec, če ne najde mere svoje končnosti. Filozofija se do vere vede kot nevtralni skepticizem, brani se pred njo z gotovostjo vase. Ne tvega Kierkegaardovega protislovja med neskončno notranjo strastjo in objektivno negotovostjo. Ateisti mislijo, da na konservativni strani ni nič novega. 

Samozaslepljene z 'brunom v očesu' v smislu samoprevare (self-depiction) poznamo že iz antičnega obdobja npr. po znanem primeru kralja Ojdipa. Vprašanje je, kdo je odgovoren oz. kriv za generiranje slabovidnosti, slepote in samozaslepljenosti. Kriterij dobre vidnosti se izmika danes zaradi netransparentne transparentnosti še bolj kot v antiki, zato se je treba za njeno uveljavitev zavzemati vedno znova z enakimi in drugačnimi sredstvi. Običajno bi morali pacienti šele začeti razlikovati med eksistencialno in nevrotično krivdo. Opozarjamo, da izbira nekaterih ciljev in sredstev, ki so dolgoročno napačni in škodljivi, pogojuje samo zaslepljevanje. Med nje sodijo lustracija, politizacija z ideologizacijo, poskus totalne poprave krivic, slepo maščevanje itn. 

Iskrenost gotovo ne izhaja iz skrupuloznosti in malicioznosti, ima pa nekaj skupnega z  veliko dušnostjo. Po Davidsonovi  definiciji velikodušnosti »poiščemo dobršno mero racionalnosti pri tistih, za katere verjamemo, da razumejo to, kar govorijo in delajo, kajti, če v tem ne uspe mo, ne moremo identificirati vsebine njihovih besed  in misli. Ravnanja drugih se nam zdijo racionalna, kadar smo prepričani, da so naša ravnanja O.K. Te norme vključujejo norme logič ne konsistence, ravnanja v skladu z bistvenimi ali temeljnimi interesi akterja, in sprejetje pogledov, ki so razumni v luči empiričnih dokazov. (Davidson, 1985) 

Tudi danes lahko govorimo o žrtvah bede filozofije kot odgovoru na filozofije bede. Pot do iskrenosti vodi prek spraševanja vesti in naših občutij. Kdaj se npr. iskreno predajamo? Na splošno lahko odgovorimo s tezo o celovitosti in enotnosti. V krščanstvu poznamo pojav keno ze, v umetnosti pa pojav katarze in v osebnem vodenju karizme.  Odtod izhajajo vprašanja 1. ali sem se dal izprazniti, da se dam napolniti z novim, 2. ali sem se očistil tragičnih zmot (do živel grozo in sočutje), 3. ali sem po vsem tem skladna celota, ki delujem prepričljivo in iskre no. Če je premalo dojemanja iz t. i. čistega srca in čistega duha, tudi ni odprtosti za občudova nje, zahvalo, slavljenje. 

Kopamo se v morju laži, sprenevedanj, polresnic in praznih besed, ki so slamoreznica. Verja- memo, da bi bil svet lepši, če bi bili ljudje vedno iskreni in ne le na pogrebih ali opiti z alkoho lom. S psihosintetičnega vidika je jasno, da nismo vedno to, kar smo, ker prevladujejo v nas različne podosebnosti, kadar ne izhajamo iz svojega sebstva oz. središča. Jasno je, da se v družbi nekaterih ljudi vedemo izumetničeno in neiskreno. Nehote se jim prilagajamo, da bi jim bili všeč. Bi bili toliko pogumni, da bi jim pokazali,kaj čutimo in čustvujemo? Seveda, bojimo se zavrnitve.

Vsi ljudje si želimo zaupnih in ljubečih odnosov, v katerih bomo lahko iskreni drug z drugim. Od kod potem izvira potreba po pretvarjanju? Morda je odgovor v tem, da smo se tako socia-lizirali in je to ostanek totalitarnega obdobja. Pretvarjanje je bilo v otroštvu za marsikoga izmed nas edini način, da smo psihično preživeli. Če so nas v otroštvu pogosto grajali, zasme hovali, kritizirali in nam na druge načine jemali pogum, smo se naučili, da ni varno izražati tistega, kar dejansko čutimo in mislimo. Če so naš strah pospremili z besedami: "Saj se nimaš česa bati!" ali pa so strogo kaznovali izbruh jeze, smo lahko podvomili v pravilnost svojih čustev. Naučili smo se, da svojih čustev ni varno izražati in da se je bolj varno pretvarjati, kot pa iskreno sporočati, kar doživljamo. Pretvarjanje je manever, s katerim skušamo prikriti svo je dejansko stanje pred drugimi. Skrijemo se za podobo, ki v resnici ni naša, za mišljenje, ki ne izraža naše resnične izkušnje, in za vedenje, ki ni pravi izraz tega, kako doživljamo svet in ljudi v njem. 

Ne  vemo, da se tedaj, ko se pretvarjamo, tudi odmikamo od svojega resničnega doživljanja, od svojih pravih občutkov, čustev in misli. Ker smo odvisni od odziva drugih, nas seveda bolj zanima, kako bodo drugi reagirali na naše vedenje, kot pa, kaj se dejansko dogaja v nas sa-mih. Na ta način zanikamo pomen svoje lastne izkušnje, posledica tega pa je postopna izguba občutka zase in za svoje resnične potrebe. Če svojo pozornost preveč usmerjamo v to, kaj menijo drugi o nas, zanemarimo posluh za svoje duševno počutje. Večina ne ve, kje je zdrava meja med ukvarjanjem z drugimi in s samim seboj. Avtentičnega reagiranja se nismo učili, vendar pa so ga nekateri kljub pritiskom uveljavili. 

Nekateri svetujejo tri korake k ozdravitvi. 1.  zavestno odločimo za iskrenost. Čeprav se v življenju ne moremo odločati o tem, kako se bomo počutili v odnosu z nekom, da bomo na primer čutili ljubezen in zaupanje, pa je to, kako se bomo vedli v tem odnosu, povsem odvis no od nas samih. Iskrenost je namreč oblika vedenja in se zanjo lahko zavestno odločimo. Včasih se nam lahko zdi, da bomo lažje rešili konflikt, če se malo zlažemo. Vendar pa, če namesto pri laži, vztrajamo pri resnici in se spopademo s posledicami, bomo odkrili, da vsako krat postanemo močnejši in stabilnejši. 

2. Postanemo namesto na reakcije drugih, bolj pozorni na to, kar se v stiku z ljudmi dogaja v nas samih. Naša čustva in misli naj nam postanejo dragocena informacija, ki nas obvešča o našem stanju. Tako se bomo postopoma naučili bolje razpoznavati, kaj se z nami dogaja, naši odzivi pa bodo dobili temelj za večjo pristnost. Iskrenost je namreč kot dvorezen meč. Ne eni strani nam omogoča, da pridemo v večji stik s svojo realnostjo, na drugi pa nas bolj pristno poveže z drugimi. Pri tem odnos ni nujno vedno prijeten, je pa pristen in ob tem vsaj vemo, kje smo. 

3. Vsak  človek se sam odloča o tem, kako se bo odzval. Ob tem spoznanju se bomo počutili bolj svobodni pri sporočanju tega, kar čutimo in kar si mislimo. Večinoma so pomanjkanje zaupanja vase in posledično negativna pričakovanja tista, ki nam dopovedujejo, da ne bomo prenesli reakcije drugega na tisto, kar smo mu sporočili. Človekovi odzivi so odvisni od mno gih dejavnikov, vsi pa so osebni in imajo ponavadi z nami opraviti manj, kot se nam sprva zdi. Zavedajmo se, da za svoje vedenje odgovarjamo mi, vedenje drugih v odnosu pa je nji hova in ne naša odgovornost. Iskrenost je kot luč, ki nam omogoča, da sebe in druge vidimo v bolj pravi podobi. Omogoča nam, da imamo ob sebi ljudi, ki so z nami zaradi nas samih, ne pa zaradi naše 'umetne' ljubeznivosti.

Ko nam kdo odkrito pove nekaj o nas, kar nas prizadene, ne reagirajmo takoj. Nekdo je zmo gel toliko moči in poguma, da nam je iskreno povedal, kako vas doživlja in najbrž mu ni bilo lahko. Če reagirate z jezo ali z izgovarjanjem, mu s tem sporočate, naj vam v prihodnje ne pove resnice. Če pa si vzamete čas za razmislek, si pridobite možnost, da reagirate na sporo čilo in ne na prinašalca. In če takšno sporočilo vzamete resno, bodo ljudje okoli vas vedeli, da cenite resnico, pa čeprav je boleča za vas.

Razlika med grobo resnicoljubnostjo in prijateljsko iskrenostjo je torej v tem, da naslovniku sporočila predstavimo v situaciji, da tako laže razume, zakaj je tako, obenem pa mu pomaga mo z alternativo, rešitvijo. Korporativna iskrenost v tem smislu je sposobnost povedati dejstva brez zadržkov, vendar biti dovolj človeški, da znamo predstaviti, zakaj je do situacije prišlo. 
Poznamo tudi navidezno prijaznost. Slovenski pregovor 'na jeziku med, v srcu led' kaže, da pomeni navidezna prijaznost že neiskrenost. Iskren prijatelj, ki mu ne morem zaupati, ni nič boljši od tistega, ki je ne verodostojen in neiskren. Oba namreč pričakujeta, da bom vedno razumevajoč jaz. 

Blagovna znamka, ki našega zaupanja ne upraviči, ne more biti uspešna, pa čeprav je pri iska nju opravičil iskrena. Odgovornost je včasih bolj pomemben del verodostojnosti blaga kot iskrenost. Zamolčevanje nekaterih podrobnosti ni nujno zlo. Tako kot naši starši marsičesa ne vedo o nas, pa smo v njihovih očeh še vedno vredni zaupanja, si lahko tudi blagovna znamka privošči zamolčati “umazane” podrobnosti. Ko pa firmi uporabniki izstavijo račun, mora podjetje sprejeti odgovornost tudi za zamolčano.

Iskrenost je povezana z resnicoljubnostjo, odgovornostjo, odkkritosrčnostjo, zaupljivostjo  in verodostojnostjo, ne da bi bila istovetnsa z vsako izmed njih ali z vsemi skupaj. V medseboj nih stikih je najpomembnejša iskrenost, v razmerjih znotraj ustanove pa ni. Pri blagovni znam ki je prej ko ne verodostojnost in ne iskrenost odločilnega pomena.  Iskrenost pogosto pove zujemo s prijateljstvom, kar lahko v nekaterih situacijah slabo vpliva na identiteto bla govne znamke. Poenostavljanje ukinja distanco, kar ni vedno dobra poteza. Kako začnemo, kako naj udejanjamo iskrenost? Kaj pomeni pogovarjati se 'od srca k srcu'? Izrazimo se takšni kot ste, da boste komuni cirali iz središča – svojega središča – sebstva. To spreminja nas in oko lje. Srce se rado naveže, zato nenave zanost v naši kulturi ni takšen cilj kot v budistični. Pa vendar se vprašajmo, kaj je nenavezanost. "Če ste iskreni do sebe, ste iskreni do Gospoda."  Šele, kadar niswmo zasvojeni, energijo uporablja sebstvo.  »Nenavezanost je proces, pri kate rem se človek preneha istovetiti s tele som (materialnim vidikom), z umom (miselnim vidi kom), in duhom (energijskim ali vidikom moči). Tako spozna in postane svoj resnični Jaz. Katerokoli dejanje, ki ga naredite, naj bo v skladu s temi tremi načeli: poštenostjo uma, iskre nostjo duha in ne navezanostjo. Katero koli dejanje, izvršeno z nepoštenostjo uma, neiskre nostjo duha in z navezanostjo, je uničujoče." 

Danes trpimo zaradi kroničnega pomanjkanja iskrene ljubezni 'dajanja sebe'. Zato je pa toliko več sentimentalne ljubezni v filmih, romanih, dramskih in TV zgodbah. Namesto da bi spreje mali in imeli radi drug drugega, se bojimo drug drugega, še najbolj pa se bojimo svojega notra njega kritika. Bojimo se, da ne bomo sprejeti, da ne bomo dovolj zaslužili, da bomo izpadli smešni in drugačni od naših `prijateljev' in znancev, bojimo se povedati resnico in celo slišati resnico, itd. to ima tudi obratne učinke, da iz strahu pred neiskrenostjo ne rečemo ničesar. Bergson opozarja, da je treba delovati v smislu življenjskega poleta, iz globljega jaza, iz nje govega trajanja iz preteklosti prek sedanjosti v prihodnost. Operatio sequitur esse – delova nje sledi biti. Pa  se tolikokrat vprašu emo, kako. Tu je odgovor. Površen ne bo deloval temelji to, pa naj to še tako obljublja, nespoštljivi ni spoštljiv. Zato tudi pravimo, da je sreča navada. Beseda, ki ni prišla iz srca, ne bo šla do njega. Če ni prišla iz globin, teh tudi ne doseže.

Poskusimo meditacijo na temo iskrenosti. Obstaja enostaven način, kako ostati v srcu. Pred-stavljajmo si, da smo razpeli mrežo, v kateri smo ujeli ves svet. V njej dajemo veselje vsem in ga od vseh sprejemamo. Ko smo igrivi, smo v flowu ali v transu. Srce je radost, je veselje, je iskrenje. Ko se nekdo igra v večnosti, je to Bog.  Iskreni smo, ko se počutimo kot otrok, ki je naša duša, naše srce in naše svetišče. 

Med najbolj iskrenimi  voditelji je bil Ghandi, ki mu je šlo le za resnico. Problem razlikovanja iskrenosti in neiskrenosti je v nas. Če tudi iskrenemu prijatelju ne moremo zaupati, ga izenači- mo z neiskrenim. Če je le katerikoli stik boljši kot nobeden, nimamo jasnih želja. Iskrenost človeka je skromnost srca in bogastvo duha, je smisel življenja in moč človeške miselnosti, je sreča, ki jo moč deliti in se veseliti sreče drugih...Na žalost smo v manjšini, ki se tega zavedamo.

Iskrenost povezujemo s poštenostjo, skromnostjo, bogastvom duševnih zakladov.  Iskrenost je povezana s polno odgovornostjo do sebe in do drugih. Hinavščina in skrivanje nosita  maske. Iskrenost vključuje soočanje z vsem, kar nas bega. Če nas nekaj razjezi, ta dogodek kaže na predsodke, strahove, dvome, ki jih  nosimo v sebi. Pomeni, da svoje napake projiciramo v dru gega. Če se tega zavedamo kot obrambnega mehanizma, začnemo izbirati reakcije na drug način.  

Včasih je iskrenost že v tem, da začneš opisovati svoje čustveno stanje, ki se ti ne zdi popol-noma v redu, nasprotno, zdi se ti zmedeno in ga skušaš urediti. Veš, da si trčil na lastne meje, veš, da bi želel česa več in bolje, vendar še iščeš poti. Iskrenost se ti ne zdi samo lepa čednost. Resnica včasih ni najlepša, je pa dobra, da se to kar imaš začne razvijat v pravo smer, na višje stopnje. In zaupanje vase je še kako potrebno. Zdi se ti, da prvič o sebi govoriš na tak način in si očaran, da si našel v sebi globlji vir, iz katerega bi želel nenehno črpati. Bojiš se, da to ne bi bilo zadnjič.  V vlogi luzerja izbiraš med Scilo izgube lepih iluzij in Caribdo izgube dejanske preprečitve napredka v razumevanju izberem manjše zlo. Primer disidentov kaže, da težnja, po kateri naj bi vse prav izgledalo, ni usklajena z iskrenostjo, ki jo rabi duša.  Trajajoči elan vital ni nujno povezan z zdravjem in te zveze pri prodiranju v globine jaza Bergson tudi ni iskal. Vprašanje je, ali nam preventivno kaj koristi, če vemo, s katerimi negativnimi odnosi kvarimo te ali druge notranje organe. Kurativno pa se gotovo lahko vprašamo, ali nam je bilo treba reševati življenjske probleme in konflikte na tak način.     

4. O vzorcih in načinih zdravljenja bolezni
4.1. Hayine in Myssine diagnoze in prognoze

Navedimo še nekaj Hayevih afirmacij za ljubezen do sebe:
- Svet je varen in prijazen. Varuje me božanska ljubezen. Vedno sem  varen in pomirjen z življenjem. Sem eno z vsem življenjem.
- Miren sem tu, kjer sem. Sprejemam svoje dobro, saj vem, da bodo vse moje potrebe in želje izpolnjene.
- Zaupam, da je življenje na moji strani. Svobodno in radostno se izražam.
- Voljan sem odpustiti preteklost. Varno je, da presežem omejitve svojih staršev.
- Želim odrasti in prevzeti odgovornost za svoje življenje. Odpuščam drugim in si ustvarjam tako življenje, kakršno si želim.
- Priznavam in sprejemam, da sem stvarnik svojega sveta. Odločam se, da bom užival v življenju.
- Prehranjujem se z zdravo telesno in duhovno hrano.
- Sprejemam božansko vodstvo. Zaupam svojemu višjemu jazu. Ljubeče poslušam svoj notranji glas.
- Priznavam svoje intuitivne sposobnosti. Izjemen sem.
- Zlahka in lagodno se osvobajam vsega, česar v življenju ne potrebujem več.
- Uravnotežam svoje življenje z ljubeznijo do sebe. Živim v sedanjem trenutku in se ljubim takega, kot sem. Rad imam sebe in svojo spolnost.
- Ljubeče si odpuščam. Zadovoljen sem in svoboden. Ljubim se in se odobravam. Življenje me ljubi in podpira.
- Osvobajam se vsega, kar ne nastaja iz ljubezni. Imam dovolj časa in prostora za vse, kar želim delati.
- Dovoljujem umu, da se pomiri in sprosti. V vsakem trenutku me obdajajo in prežemajo jasnost, mir in harmonija. Vse je dobro.
- Ustvarjam novo, varno prihodnost. Odločam se na temeljih načel resnice.

Hayeva (1994b) v  knjigi `Življenje je tvoje' daje tabelo med našimi dejanji in prizadetimi oz. obolelimi organi telesa. Pokaže na možne vzroke in na nove miselne vzorce, ki pomagajo ozdraviti bolezen. Te vzorce formulira v obliki afirmacij. Če  jih večkrat na dan počasi in z občutkom preberemo, delujejo zdravilno. Tak spisek si lahko vsak sam še priredi glede na lastne potrebe na osnovi njenih predlog.

Hayeva (2004a, 2004b) imenuje svoje proučevanje bolezni 'znanost uma'. Do prepričanja, da zmorem, ne vodi le mehansko, ampak smiselno ponavljanje afirmacij, ki si jih priredimo gle de na to, kako verjamemo. Ponavljamo jih z različnih zornih kotov: jaz, ti in on tako pravi. Ti praviš, da sem zelo uspešna oseba in on(a) pravi, da sem zelo uspešna oseba. Nezaupanje vase je posledica nevere, da bomo poskrbeli zase in rešili problem.    

Če se nam zdijo te afirmacije preproste in naivne, potrebujemo bolj zapletene in bolj čudežne ugotovitve. Šele sčasoma lahko spoznavamo njeno izjemno vrednost za čiščenje naših misli.  Napačne misli so globok vzrok mnogih bolezni, ki se skrivajo današnji medicinski pomoči. Zdravniki zdravijo simptome a vzroki ostajajo. Toda miselne vzorce lahko spremenimo in s tem lahko pozdravimo skoraj vse bolezni.

Filozofija Hayeve (2004a) je naslednja: 
- Vsaka oseba je stoodstotno odgovorna za vse, kar doživi. 
- Vsaka misel ustvarja našo prihodnost. 
- Točka moči je vedno v sedanjem trenutku. 
- Vsako osebo muči občutek krivde in sovraštvo do same sebe. 
- Prepričanje »Nisem dovolj dober« se da preokviriti. 
- Najbolj škodljivi vzorci so zamerljivost, kriticizem in občutek krivde. 
- Če se rešimo zamere, lahko ozdravimo celo raka. 
- Ko se resnično ljubimo, v našem življenju vse teče. 
- Pustiti moramo preteklost in odpustiti vsem. 
- Biti moramo voljni začeti ljubiti sebe. 
- Odobravanje in sprejemanje sebe je ključ do pozitivnih sprememb. 

Idejo, da smo za bolezni sami krivi in odgovorni Louise Hay (1994a, 1994b, 1999) vztrajno zagovarja, čeprav je vezana le na lastno napačno aktivnost oz. pasivnost, ne pa tudi na ded nost in socialno okolje. Ves njen napor je usmerjen na preusmerjanje misli. Da sprejemamo le to, kar dajemo, je znano že od antike dalje. Socialno okolje nas podpira bodisi v dobrem ali v slabem podobno kot nezavedno. Naš miselni svet sami izbiramo in ga spreminjamo. Če se hočemo osvoboditi preteklosti, moramo biti voljni odpuščati. Bolezni nastajajo tudi zaradi neodpuščanja. Težave nastopijo z našimi predsodki, zaradi katerih odpoveduje moje telo, mo ja razmerja z drugimi ljudmi, moja denarna plat, moje življenje ne deluje itd. S pozitivnimi miselnimi vzorci lahko predsodke odpravimo in jih nadomestimo s pozitivno energijo, ki nas podpira, varuje, vodi in zdravi. V knjigi je opisanih veliko število mentalnih vaj, ki ti pomaga jo odpreti se pozitivnim energijam. Skratka z vztrajnim ponavlja-njem je mogoče nadomestiti samouničujoče vzorce z zdravimi. Potrebno se je prenehati obsojati in biti prijazen in hvale žen do sebe. Glejte se v ogledalo. Biti cel pomeni komunicirati z vsemi ljubeznivo. 

Hayeva meditacija je: »V neskončnosti življenja, kjer bivam, je vse popolno in dovršeno. Eno sem s Silo, ki me je ustvarila. Vse kar potrebujem, da bi uspel, je v meni.« Dovolim, da formu la uspeha teče skozme in se udejanji v mojem svetu. Kamorkoli me življenje privede, povsod bom uspel. Učim se iz vsake izkušnje. Potujem od uspeha do uspeha, od zmage do zmage. Pot me vodi k vedno večjim uspehom. V mojem svetu je vse dobro.« Veliko se govori o osebni moči. Toda, kako čutimo svojo osebno moč? Hayeva (1994a) sugerira: čutite moč svojega vdiha sprejemanja in izdiha strahov, čutite moč svojega glasu, čutite moč svoje ljubezni in svojega odpuščanja sebi in drugim. 

Hayeva in Gawainova sta izpolnili program, 'vse je v najlepšem redu'. Če smo v to prepričani, bo to nastalo. Kaj to pomeni,  da se zdravljenje pričenja z odpuščanjem, osvoboditvijo od  negativnih  obrazcev preteklosti, da zaupamo  notranji  modrosti,  da poslušamo srce in delamo, kar te izpolnjuje, spoznajmo zakonitosti in  silnice  življenje, da nam služi, verjemimo, da bomo dobili stanovanje za izpolnitev vseh želja-veselimo se, da ga že imamo. Krivde ni, ker ni obsojanja in kjer gojimo nedolžnost. Frančišek Asiški pravi: kjer je krivda, prinašam odpuščanje. 
 
Zaradi pozitivne domišljije človek lahko ozdravi in zaradi  negativne zboli. Na ta način sam izbira neodvisnost ali odvisnost. Strogo gledano ni zadostnega razloga za pozitivno ali nega tivno samo podobo. Vsaka  vsebuje nekakšno tveganje z daljšim obdobjem preverjanja. Pogos to najdemo trditev, da pri pozitivni samopodobi posameznik pusti umreti empirični jaz, da bi realiziral sebstvo. Z njimi izgubi priljubljene odvisnosti. V vsakem primeru je dobro, da se posameznik uči iskati in najti  ravnotežje med delovanjem navzven in navznoter. Negativizem pri Myss ni vzrok vseh bolezni (ad 4), ker ni edini dejavnik misel ali domišljija. Je pa pomem ben, kar potrjuje spiritualna imunost. 

Myss (2008) upošteva tri ravni gledanja na bolezen/zdravje kot so: plemenska, osebna in nad osebna. Postopno prehajamo od ene ravni do druge. Najprej pomislimo, katere bolezni so se že pojavljale v našem rodu. Potem se vprašamo, kaj smo sami zagrešili in kako bi to popravili. S tem vprašanjem se v največji meri ukvarja Hayeva. Myss (2008) pa izhaja iz naslednjih petih mitov: 
1. moje življenje določa moja rana,
2. biti zdrav pomeni biti sam
3. čutiti bolečino pomeni, da te uničuje
4. negativnost je vzrok vseh bolezni
5. resnična sprememba je nemogoča.

Prvi mit je determinističen, ker izključuje vsakega, ki bi lahko pomagal. Veliko število ločitev kaže, da ločenci verjamejo, da bolezen nastane v slabem partnerstvu, ki ga je najbolje elimi-nirati, ker po Jamesu in new age-u vsak sam najbolje ve, kaj je najbolje in najbolj zdravo zanj. Isto velja za njegov ljubezen do sebe in njegovo srečo.  Beg pred bolečino je bil znan že v antiki kot težnja po iskanju užitka. V postmoderni pa je užitek celo zapovedan. Hedonizem se je v kapitalizmu razmahnil bolj kot kdajkoli prej. Četrti mit utrjuje ravno Hayeva. Ni vse, kar je dvomeče in kritično tudi negativno in celo negativistično. Po eni strani govorimo o dokaza ni uspešnosti pozitivne drže. 

Nevropeptidi so, poenostavljeno definirano, v telesu materializirana čustva, zato ni vseeno, kakšna je njihova kakovost. Če so negativna, nevropep tidi poškodujejo celice in s tem zmanjšajo našo imunost pred boleznimi. V zadnjem času se razvija imunologija, ki razlaga pogoje zmanjšanja in povečevanja odpornosti za bolezni.  Naše misli celo regenerirajo celice v telesu. Zato mislimo s telesom. Ligandi so celične 'informacijske molekule', ki se vežejo na receptorje.  Poznamo tri vrste ligandov: nevrotrans miterji, steroidi in peptidi, ki jih je cca 95%.  Peptide, ki določajo spekter naših čustev, proizvaja žleza hipotalamus. Potujejo po hipo fizi in nato po krvnem obtoku. Če celica sprejme več peptidov, ki so posledica čustva žalosti, bo vsebovala več receptorjev, ki sprejemajo peptide za žalost in manj peptidov za radost. Vsaka 2 meseca se kri popolnoma prenovi. Ko se peptidi zasidrajo v celici, prevzamejo nadzor nad dogajanji. To pomeni, da je nastajanja svežih celic odvisno od načina mišljenja in čustvovanja (Prentiss, 2007: 59). Srečni so dovzetnejši za srečo zaradi sončnega razpoloženja. Osebna filozofija, ki temelji n kozmični oz. božji resnici nas bo podprla. 

Zgolj zunanja kontrola ubija. Prepovedi, ki prihajajo od staršev, oblasti in družbe posameznik interiorizira in prelaga na organe (npr. prepovedana čustva na jetrih). Svet, ki hoče biti harmo ničen za sako ceno, je totalitaren. V današnjem svetu se kar naprej dogajajo nesporazu mi med notranjimi in zunanjimi glasovi, težnjami in obrazci, med zunanjim in notranjim redom. Zato je tudi zdravje moneta s spremenljivo, pogosto inflacijsko vrednostjo. Poznamo tudi peti mit v smislu špekulacij o zlati dobi, dobi vodnarja, o tem, kaj je radikalno drugo.      

Danes prevladuje stališče, da v procesu zdravljenja ne smemo ostati pasivni. Myss celo pou darja pomen kreativnosti. Tisti, ki raje poslušajo druge običajno ne znajo prisluhniti sebi. Otroci alkoholikov radi ugibajo, ali bo oče prišel domov trezen ali pijan, saj je od tega odvis no, kako bo potekal dan. Postanejo odvisni od odnosov. Ustvarjalen je lahko samo človek, ki je v stiku s samim seboj, s svojim jedrom, svojimi želja mi ter motivi in ki igrivo uživa ob tem, ko jih poskusa uresničiti. Za spodbujanje kreativnosti uporabljamo zelo različne tehnike: pisanje pravljic, delo z glino, slikanje in risanje, ples in podobno. Prepričana sem, da lahko vsak človek najde nekaj zase, način izražanja kreativnosti, ki mu je blizu. Miller (2005) anali zira celovito zdravljenje. So številni centri celovitega uče nja, ki se ukvarjajo tudi s celovitim zdravljenjem.   

Myss priporoča, da naj se najprej spomnimo plemenskih izvorov bolezni in šele kasneje nad sebnih in nadosebnih.  Ni priporočljivo brskati po lastni preteklosti, čeprav je verjetno, da škodljivih in nevarmnih vzorcev vedenja ne bomo presegli, dokler ga ne premislimo in ne zav zamemo do njega stališča. Myss je napravila izobraževalni program za področje človekove zavesti, duhovnosti in misti cizma, zdravja energetske medicine  in intuicije zdravja. Njeno geslo je ustvarjanje zdravja s pomočjo načel obrazcev in alternativnih metod.  Napisala je tudi knjigo anatomija duha, ki je prevedena v 18 jezikov.  Ranologija proučuje navezanost pacien ta na obrazce, ki mu povzro čajo bolezen namesto stanja zdravja. Na osnovi zdravljenja je Myss izdelala jezik simbolov, mitov in arhetipov. Na ta način je dobila dostop do individualnih svetih dogovorov z 12   arhetipskimi vzorci.    

Myss (2008) so izkušnje pri zdravljenju klientov prepričale, da se ljudje pogosto ne pozdravi mo zato, ker verjamemo vsaj v enega od petih mitov o zdravljenju in govorimo jezik 'ranolo gije'. Razkriva resnične razloge, zakaj ljudje fizično in duhovno zbolimo, zakaj se oklepamo življenja polnega bolečin, razočaranj in raznih odvisnosti. Pogosto napačno uporabimo bole zen, da z njo vnesemo smisel v svoje živ ljenje. Kot drugi svetovalci tudi Myss poudarja pomen pozitivnega odnosa do zdravja. Pokaže, kako se otresti vsesplošnega prepričanja, da je neka bolezen neozdravljiva ali da je za zdravljenje potrebno veliko časa. Če smo pozorni, opazimo, da razlaga zdravljenje po učni shemi B. McCarthyjeve 4Mat. 

Myss razlaga, zakaj od svoje družine, sodelavcev in prijateljev pogosto ne dobimo podpore, ki bi nam olajšala uvajanje sprememb, ki jih za zdravljenje resnično potrebujemo. Ta vpliv ime- nuje plemenska moč. Pokaže, kako se lahko premaknemo od te moči v svojo individualno moč in prek nje pridemo do veščine simbolnega uvida. Simbolni uvid razkrije, kam smo res nično vložili svojo osebno energijo. Pogosta napaka je, da vlagamo energijo v odnose, ki ne delujejo in je nimamo za lastno zdravljenje. Šele sčasoma zagledamo smisel življenjskih preiz kušenj ter ugotovimo, kako se vse to skupaj združuje v našem zdravju. 

Myss je  odkrila vzporednice med krščanskimi zakramenti, čakrami in drevesom življenja ter jih uspešno vključila v svoje delo. Različne kulture so, vsaka na svoj način, prepoznale in potr dile sedem stopenj duhovnega razvoja človeka.

                Preglednica  (2) sedmih čaker, zakramentov in delov drevesa življenja 

Ime čakre	Krščanski pomen
	Element sveta	Drevo življenja	
1.Muladhara ali Korenska čakra	 Krst	   Zemlja	 Malkut 
	
2. Swadisthana ali sakralna čakra	 Sveto obhajilo	   Voda 	  Jesod 	
3. Nabhi ali čakra sončnega pleteža	 birma	   Ogenj
	 Hod in Necač	
4. Anahata ali srčna čakra	 Poroka
	    Zrak 	 Tifaret  	
5. Vishudda – grlena čakra	 Spoved
	  Eter, zvok	Daat - Geburah	
6. Agnya ali čelna čakra – tretje oko	 Posvečenje
	   Svetloba 	Česed ali gedulah	
7. Sahasrara ali kronska čakra	 Poslednje maziljenje
 	     Duh  	  Keter – krona	

4.2. Drugi avtorji – drugi pristopi

Pretner (2007) meni, da po navedenih čakrah lahko opravimo osebni test. Ko meditiramo nanje, najprej ugotovimo vse ovire, ki nam blokirajo svoboden pretok energije. Te nam v prvi čakri, ki nam preprečujejo, da bi bili vsi eno. Druga  čakra pomeni odnos do drugih in do last ne spolnosti. Marsikdaj ne gremo do konca. Tretja čakra ali nadzorujem svoja čustva. Se  spoš tujem? Nek vpliv bi najraje izključili, ker ga ne znamo predelati. Stališča vplivajo na delova nje čaker. Te pa vplivajo medsebojno. Tako tretja čakra samopodoba vpliva na drugo čakro odnosov z zunanjim svetom in tudi 1. Družina, narod, enakost vseh. V prvi čakri dobimo obču tek varnosti ali nevarnosti sveta. Ni slučaj, da je danes človek pogosto prizadet prav pri koreni nah in da njihov pomen najkasneje spozna. Duhovna moč tretje čakre je v samospoštovanju, samozaupanju. Četrta čakra nas navaja k vprašanju, ali imam pogum slediti čustvenim potre bam? Ali odpuščam sebi in drugim? Pri peti čakri z modro barvo se vpraša mo, ali sledimo božanskemu načrtu. Ali priznamo svoje napake, ali s čim odlašamo? Šesta čakra po meni odprtost do resnice. Želimo jasno videti, ali zagovarjamo neresnična stališča, ali imamo bruno v očesu (prošnja za jasno videnje). Kakšnih sprememb si želimo in kaj nas moti, da jih ne uresničimo? Sedma čakra nas usmerja v sedanji trenutek, da verujem v Boga. Katere izkušnje mi preprečujejo, da bi zaupal življenju in zaradi katerih se (morda) bojim prihodnosti? Pri senzibilizaciji sedanjega trenutka so nevarne posesivne, zasvojene želje. 

Pretner (2007) predlaga za uravnoteženje duha tehniko dihanja. Kadar si nekaj iskreno želi mo, se odpremo dotoku energij, na katere se želja nanaša. Ko zavest razširimo, smo najbližje Bogu in viru informacij. Afirmacije delujejo kot avtosugestije, ko dopustimo, da se v nas zasidra misel o zdravju, sreči in blagostanju. Če se počutimo bogate, bomo iznenada dobili ček ali darilo.

Drevo življenja je sestavljeno iz naslednjih 10  Sefirot: Krona (Kether), Modrost (Hokmah) Uvidevnost (Binah),  Usmiljenje (Hesed),  Lepota (Tiferet), Zmaga (Necah),  Slava (Hod), Temelj (Jesod) in Kraljestvo (Malkut). 

De Angelis (2004) se sicer ne ukvarja z vprašanjem zdravljenja, vendar pa definira samoza vest kot pojem, ki je  uporaben tudi zanj. Samozavest je zaupanje vase (v svoje sposobnosti), da lahko napravimo vse, kar želimo in da tako dobimo zaželeno. Izhaja iz vedenja in priprav ljenosti, da bomo storili nekaj, če se bomo za to odločili. Če se odločimo za premagovanje zasvojenosti, to storimo. Čim dlje odlašamo z lastno odločitev, tem manj samozavestni smo. Obotavljivost je posledica bojazni. V NLP-ju znamo spremeniti negativno prepričanje, da se bomo dobro počutili šele tedaj, ko… v ugotovitev, da se dobro se počutimo, ker smo iskreni do sebe, smo izrazili svoja čustva, … Posledica tega je, da se bomo nečesa lotili kljub straho vom.   Navidezne dobrine od tega, ker si ne zaupamo (de Angelis, 2004, 67). Samozavest je ravno obratna napuhu, megalo maniji ali kot pervertiranemu občutku manjvrednosti. De Ange lis (ibidem) razlikuje med ve denjsko samozavestjo, ki jo definirala kot pogum, čustveno sa mozavestjo, ki je v zaupanju v obvladovanje čustvenega sveta in duhovna samozavest, da je Bog na naši strani. Vse te tri rabimo v procesu zdravljenja. Najprej  se moramo odločiti za določene postopke oz. korake. Kot opozarja Glasser vse drugo sledi. Gre še za doslednost pri iti do konca in za premagovanju ovir, ki vključuje tudi prošnje za pomoč.  2. točka je zahtev na v tem, da vemo, kako sooblikujemo odnose in izzovemo ustrezne reakcije drugih ali svojih. Ozavestiti čustva namesto, da bi jih potlačili. Duhovna samo zavest je v občutku miru, ker smo na pravi poti. Iz tega sledi, da so bolne in invalidne že naše reakcije, kar kasneje vpliva na najbolj občutljive telesne organe. Hayeva navaja celo tabelo, po kateri sklepamo, s kateri mi reakcijami so prizadeli določene organe.     

Danes raje kot o samozavesti govorimo o vrstah samopodobe. Kot vemo je krhka samopodo ba dinamična. Lahko si jo izboljšujemo ali poslabšujemo. Visoka pozitivna samopodoba se povezuje z višjim avtoimunskim sistemom, navdušenjem, nenehnim samomotiviranjem za delo in z vsem potencialnim kapitalom za uspeh,  s funkcionalno pismenostjo itn. Individual na osebnost je socialno ranljiva, vendar pa glede na stopnjo frustracijske tolerance lahko sa mopodobo izboljšuje ali poslabšuje. Za pozitivno samopodobo se je treba bojevati in jo čeda lje znova potrjevati. 

Distres lahko premagamo, če v krizni, stresni situaciji je treba ohranjati svoje središče, kar pomeni zavedati se, kaj se dejansko dogaja. Ker to izhaja iz shiatsu tehnik, povejmo še nekaj o njem. Shiatsu je skupno ime za veliko različnih tehnik, ki jih povezuje vera v življenjsko silo (kit. QI, ind. či, prana). Ta se pretaka po medsebojno povezanih kanalih ali meridianih po vsem telesu. Vsak meridian je povezan s kakim organom ali psihofizično funkcijo in na njegov QI lahko učinku jemo na določenih točkah vzdolž njegove poti: to so akupunkturne točke (jap. tsubi). Za zdravega je značilno enakomerno pretakanje energije po meridianih, ki  napajajo vse dele telesa. Kadar pa telo slabi zaradi nezmernega načina življenja, čustvenega pretresa ali poškodbe, se QI ne pretaka več enakomerno, v nekaterih predelih ga je premalo in v drugih preveč in človek zboli. Pri shiatsu masaži gre za vnovično uravnovešanje energije QI, tako da se lahko telo samo pozdravi. Da bi pravilno deloval, mora terapevt vedeti, kaj se dogaja z drugim, da ga zazna  po stresu in ga pomaga vrniti v normalno stanje. 

Seveda nekateri kot Solomon (2007) menijo, da povprečni niso sposobni obvladovati pogojev svojega zdravja in da le nadpovprečni t. i. meta-človek lahko s posebnimi vajami razvije vse svoje potenciale, ki sovpadajo s popolnim zdravjem. 

Wesselman & Kuykendall (2008) pokažeta šamanske metode zdravljenja, ki so primerljive tudi s Kristusovim načinom. Trdita, da se velikanska energetska mreža razteza prek kontinu-uma vesolij. Sočasnost je zanju trojni čas, ki se dogaja v enem trenutku, ker je medsebojno povezan s pomočjo matrice. Opisujeta šamansko-havajski način zdravljenja. Na aka polju ša man komunicira z vsemi bitji. Namesto šamana predvidevata kot zdravilca  Kristusa. Havaj ski izraz kahuna je povezan tudi z mojstrstvom molitve. Njuna teza je tudi, da je pomembnega le 20% medicinskega zdravljenja in kar 80% duhovnega zdravljenja. Le v stanju ljubezni se zdravimo. Antropološko je najpomembnejši odnos med telesom, dušo in duhom. Stalno vpra šanje je, kako vzdrževati harmonični odnos med temi plastmi. 

Najboljša preventiva pred boleznimi je ljubeča družina (Gostečnik 2005). Če je le eden od obeh partnerjev obremenjen z negativizmi, ki izhajajo iz strahov, prenaša to na druge člane. Berne je ta proces imenoval zastrupljanje odraslega jaza. Zato je družinska terapija najboljša naložba za varno prihodnost. 
Procesi staranja po 65 letu kažejo, da upada vitalna kapaciteta pljuč in medcelična voda, v kateri se topijo hormoni in tako vstopajo v celice. V starosti se povečajo maščobe, zmanjša pa se pretočnost organov in posledično tudi presnavljanje zdravil. V Sloveniji bolniki še vedno preveč kopičijo zdravila doma. Ne vedo pa, da se kopičijo še zlasti v starem organizmu. Anas tezist mora pred operacijo vedeti, katera zdravila nekdo jemlje. V primeru tesnobnosti, depresije, nalezljivih bolezni, kroničnih bolezni je treba zdravila vsekakor jemati, zmeraj pa si moramo prizadevati za psihofizično zdravje (nič kajenja, redno gibanje, urejene socialne razmere in socialna mreža, pozitiven pogled na svet). Z zdravili ravnamo slabo; pripravljeni smo vzeti zdravila, ki jim je potekel rok uporabe, zdravila bi zlahka posodili svojcem in prijateljem. Odnos do bolezni, bolečine, delov telesa, zdravnika, recepta in jemanja zdravil je Findeisenova analizirala antropološko primerjalno z vidika kulture in religije pacientov. Protestanti denimo, vzamejo bolezen in jemanje zdravil odgovorno v svoje roke. Judje so previdni pri jemanju psihotropičnih zdravil, ker se bojijo zgubiti spomin, ki je  za njih  nadvse pomemben. 
Nasprotje medikamentalizaciji, ki pred videva za vsako bolečino drugo tableto, je poskus po polnega samoupravljanja z lastnim življenjem. Napačno je, če skušamo svoje privatno živ ljenje voditi enako natančno knjigovodsko kot poslovno življenje. V tem primeru napravimo napako legalizma, v katerem je vse predpisano. Nekateri poskusi kažejo, da oseba, ki to dela, zboli za obsesivno nevrozo.  Danes se državljani in organi oblasti izogibajo konfliktov z navidezno prijaznostjo drug do drugega. Kako do univerzalne sprave razlik? Kulturo se le simulira. 

Večina psihoterapevtov se zaveda, da je obvladovanje čustev pri pacientih dolg proces. Le Doux (1996) se pri pojasnjevanju vloge amigdale in limbičnih možganov pri biološkem nasta janju čustev navezuje na Golemana. Danes še vedno ne znamo pojasniti nastanka vseh čustev. Zato je njihov nastanek še delno mističen. Vemo pa, da so elementarna čustva namenska in da nanje reagiramo telesno še preden se jih zavedamo.  Prav zato jih ni lahko obvladati. Višji možgani – korteks le s težavo izklopijo reakcijo strahu. Možgani delujejo po načelu ukrepaj ali umiri, kar je različica reptilske reakcije boja ali bega. Še danes se ne znamo umiriti, čeprav nam je strah ukradel najdražje. Goleman (2006) meni, da je to zato, ker se nismo sposobni tako hitro prilagoditi tehnološkemu razvoju. Zato še vedno reagiramo pretežno instinktivno. Zaveda pa se pomena socialnega čustev za medsebojne odnose. Če čustev ne obvladamo, imajo destruktivne učinke na naše telo in odnose. Ne znamo pravilno oceniti dejanskih tveganj, ker jih ocenjujemo večje kot so. Vendar pa so raziskovalci EQ enotni v tem, da se čustva da obvladati. Vodja bo moral imeti razvit iq in eq, ki dasta modro odločitev, pri čemer bo upošteval tudi čustveni kapital (emotional capital po K. Thompsonu) delavcev in kupcev. Za Thompsona je čustveni kapital občutek verovanja in vrednote. Modrost odločitve je odvisna od tega.  

S poskusi so na neki nevrološki kliniki v Kanadi dokazali, da znajo starejši bolje obvladovati čustva in so zato po tej strani manj dovzetni za bolezni. Že sedaj je jasno, da so starejši z depresivnimi motnjami bolj dovzetni za alzhajmerjevo bolezen kot tisti, ki teh motenj nimajo. Če bodo nevrologi bolje razumeli, kako možgani ustvarjajo pozitivna nagnjenja pri starejših, bodo lahko to znanje aplicirali za boljše razumevanje povezave med mentalnim zdravjem in negativnimi nagnjenji kot so depresija in distorzije strahu, s katerimi se pacienti soočajo v izzivalnih situacijah. 
Eden od vzrokov porasta ponavljajočih obremenitvenih poškodb, povezanih z delom, je upo raba računalniških tipkovnic. Sindrom je lahko posledica tudi drugih opravil, npr. pri prede lavi mesa, rib in perutnine, gradbenih podjetjih, montaži elektronike, pri žaganju lesa, delo na blagajnah v trgovinah in nekatera opravila frizerjev, kmetov, tovarniških delavcev in meha nikov. Tipkanje, pletenje ali šivanje; tesarjenje ali rezanje, če katero izmed teh aktivnosti opravljate vsak dan, kot delo ali zabavo, tvegate razvoj sindroma zapestnega prehoda (SZP), ponavljajoče obremenitvene poškodbe, ki jo povzroča pretisnjen živec v zapestju. 
Študija, objavljena v številki JAMA 14. julija 1999, poroča, da so bolečina, odrevenelost in mravljinčenje v palcu in prvih 3 prstih roke - začetni simptomi SZP - pogosti med navadnim prebivalstvom Švedske. Raziskovalci menijo, da bi lahko imel SZP 1 od 5 ljudi s temi simp tomi. Dobra novica je, da se približno 90% ljudi z blagimi simptomi s primernim zdravlje njem popolnoma pozdravi. 
Znano je, da je zdravstvena preventiva boljša kot kurativa. Raziskava Inštituta za človeške vire je pokazala, da ima več kot polovica zaposlenih Sloveniji zna menja izgorevanja, 10 odstotkov pa jih je izgorelih, pri čemer ogroženost raste z izobrazbo in zahtevnostjo delovne ga mesta. Izgorelost (burnout) je stanje fizične, čustvene in duševne izčrpanosti, ki nastopi kot posledica dlje časa trajajo če čustveno zahtevne obremenitve na delovnem mestu. Pri tem ne gre le za čustveno in nevrološko krizo, temveč tudi za krizo vrednot, ki vodi do preobrazbe osebnosti in iskanja novega odnosa do dela, ljudi in sveta. Kot vidimo pri nastajanju distresa kot predhodnika izgorelosti poudarjajo vlogo vrednot in čustev. Obstoječa predmetno raz drobljena šola je slaba, ker ne ponudi posameznikom različnih zdravih življenjskih orientacij, da bi se laže znašli med življenjskimi stili.   

Stanje dobrega počutja in polnih energetskih rezerv imenujemo čilost. Ko porabimo del ener gije (telesne, kognitivne, čustvene idr.), nastopi stanje utrujenosti. V tej točki bi moral biti posameznik pozoren na možnosti obnove energije. Če ni, se mu utrujenost kopiči do preutru jenosti. Pokazali smo že, kako se stalno odločamo med zdravjem in boleznijo. 'Kandidat' za izgorelost bo opozorilna znamenja svojega organizma o preutrujenosti spregledal in še pove čal svojo angažiranost pri delu. Tisti, ki so že izkušeni in ta pojav poznajo, bi ga morali opozo riti na posledice. Stanje preventive se pri nas izboljšuje, ker ga upoštevajo tudi delodajalci, vendar pa še ni dobro.   

Že od 19. stoletja dalje se razvija pri nas še nepriznana veja medicine homeopatija, ki pomeni zdravljenje podobnega s podobnim. Sama beseda izhaja iz grščine όμοιος  (hómoios – podo ben) in πάθος (páthos - trpljenje, bolezen). Homeopatija je oblika zdravilstva, ki jo je uteme ljil S. Hahnemann v 18. stoletju. Homeopatski zdravilci trdijo, da se bolnika lahko zdravi s pripravki, ki pri zdravem človeku izzovejo simptome podobne tistim ob bolezni. Po prepriča nju homeopatov, zaporedno redčenje in mešanje odstrani strupeni učinek zdravila, pri čemer se dobre lastnosti učinkovine ohranijo v topljencu (vodi, sladkorju ali alkoholu). Končni izde lek je pogosto tako razredčen, da se snovi ni mogoče ločiti od čiste vode, sladkorja ali alkoho la. Zdravilci homeopati izberejo način zdravljenja po pogovoru z bolnikom v katerem odkrije jo njegovo fizično in psihično stanje, ki sta pomembni za izbiro homeopatskega zdravila.

Zanimivo je, da stališče, da je homeopatsko zdravljenje učinkovitejše od učinka placeba niso podprte z znanstvenimi in kliničnimi raziskavami. Homeopatske ideje so znanstveno nespre jemljive in so "diametralno nasprotje modernemu faramacevtskemu znanju".  Zato je  homeo patija označena kot lažna znanost in celo kot "placebo zravljenje v najboljšem in mazaštvo v najslabšem". Uporaba homeopatije v svetu je različna in sicer od 2 % v Britaniji in Združenih Državah v katerem koli letu, do 15 % v Indiji, kjer je homeopatija del indijske tradiconalne medicine. Na splošno velja, da so homeopatska zdravila varna z nekterimi redkimi izjemami, kljub temu pa so homeopatom večkrat očitali, da so spravljali bolnike v nevarnost s tem, da so jim odsvetovali uporabo klasične medicine na primer cepljenja, zdravil proti malariji in anti biotikov. V številnih državah zakoni, ki upravljajo področje nadzora in testiranja običajnih zdravil ne veljajo za področje homeopatskih zdravil. Klienti se je poslužujejo najpogosteje tedaj, ko uradna medicina odpove. Homeopat – zdravnik pa je sposoben sodelovati z zdravni kom uradne medicine.

5. Socialna pogojenost zdravja 

Unescova definicija zdravja kot vsestranskega blagostanja se danes z novejšimi spoznanji o odnosu med prehrano in zdravim načinom življenja, ki ga proučuje biološka antropologija, še kako potrjuje. Načela ohranjanja socialnega in duševnega zdravja so delno enaki z načeli  ohranjanja telesnega. 
  
Naša socialna država ne more doseči cilja kvalitetnega  življenja in osebnega razvoja držav ljanov brez spodbujanja raziskovanja  na področju  socialne politike pri usmerjanju učinko vitih socialnih programov. Na zahodu je patologija mladih predmet številnih znanstvenih raziskav. Pri nas pa je zaostajanje prakse in teorije primarne  preventive pogojeno tudi s transformacijo starega sistema vrednot v novega. Na prehodu iz kolektivističnega sistema v individualni nastaja križanje različnih sistemov vrednot, ki otežkočajo avtonomni razvoj mladih.     

Kot  odgovor na to krizo vrednot nastaja nov model razvojne  preventive. Z njo presegamo zastareli medicinski patocentrični model (bolje preprečiti kot zdraviti). Bistvo novega modela je v oblikovanju takšne vitalne, kreativne in fleksibilne avtonomne  osebnosti, ki se lahko spoprime z izzivi svojega sociokulturnega  okolja  in  preseže svojo krizo s prilagajanjem novim potrebam in  usklajevanjem  svojih  individualnih potreb  z  družbenimi.  Cilj postmo derne socialne države je razvoj zrelih, uravnoteženih osebnosti, ki so podjetne, svobodne in integrirane v družbo s tržnimi zakonitostmi in pluralno demokracijo. Zdravje posameznika in družbe je nujni pogoj za doseganje teh ciljev.

Različne kulture si razlagajo vzroke zdravja in bolezni različno. Karmična  razlaga bolezni kot posledica  krivde in greha je  prevladovala v stari Grčiji, Tibetu in je še danes živa v  religi jah vzhoda in zahoda.  Bolezen so v stari Kitajski razlagali kot posledico  motenj v cirkulaciji jina in janga, v Indiji pa  prane  v smislu  kozmične  energije. V moderni medicini  so  vlogo  greha prev zeli  neznani virusi, nezdrava prehrana,  onesnaženo  okolje, depresija. Po magično – šamanistični tradiciji je bolezen  rezultat delovanja demonov. Danes še vedno prevladujejo parcialni  pogledi na izvor bolezni, ki so organskega izvora (oslabljenost  organizma) ali  psihičnega izvora (npr. obču tek krivde, frustracije, resignacije). Že v starih civilizacijah najdemo holističen, psihosomatski  pristop  k bolezni. Zdravja ne definiramo  le  kot odsotnost bolezni, ampak kot naj višje telesno, duševno in socialno  blagostanje. Zdravje po tej širši definiciji  pomeni  stremljenje  po čim višji kvaliteti življenja in  samorealizaciji.  Pri tem  gre za vprašanje mehanicistične ga ali holističnega  paradigmatskega  konteksta zdravja. Kar ni dobro za zemljo  (vključno  z rastlinskim in živalskim svetom) tudi za človeka ni in obratno.    

Poznamo različne teorije staranja. Nekatere izmed njih kompletirajo teorije pomlajevanja. Poznam pa samo Choprovo teorijo večne mladosti. Če ne verjamemo, da se ne bomo postarali se ne bo mo. Po zakonu samouresničene prerokbe gre nekaj narobe, če je za to možnost Murphy, ali obratno: vedeti bi morali, za kaj nas programira naša podzavest. Ali je res poslušna za vse naše vizualne sugestije, ali pa ima nekakšne kolektivne arhetipe, ki naše sugestije razumejo po svoje. New age razume našo podzavest za služabnico zavestnih sugestij, vendar pa ni prazna. V njej so pozabljeni vzorci iz preteklosti, če jih ne obvladamo, smo obvladani. To je že tema starogrških tragedij. 

Teorija nastajanja prostih radikalov ni dokazana,je pa zelo razširjena. Zgleda, da so tudi druge samo verjetne: genetske, nestabilnost molekul, omejena življenjska doba celic. Morda gre tudi za manj kompleksen in učinkovit fiziološki sistem. 

Apoptoza-teorija celične smrti je odpadanja od življenja kot implozija celice. Današnje diagnosticiranje, kje je bolezen, se je preneslo iz medicine v psihologijo in kontemplativne procese samovzgoje. Če bi natančno videli, kje tiči frustracija, bi jo odpravljati. 

Postopek spominja na Molierovega namišljenega bolnika. Pri njem postane namišljeno bolan posameznik, ker si želi daljšega življenja in blaginje. Pri  Gogolju je to provincialna družba, ki pričakuje revizorja kot nekakšnega Godota, ki naj bi jih odrešil revščine. Revizor je sodnik njihovih napak in grehov. Kdor se hoče na napačen način izkopati iz revščine, še globlje pade vanjo. Pogosto smo žrtve lastnih intrig, ne da bi zato vedeli. 

Slepila astrala ustvarjajo napačna pričakovanja. Pričakovanja bi se tudi najlaže dalo razumeti iz principa nedoločenosti (raje manj za več-kot sem to formuliral že v mladosti). Skoraj vsaka drama je drama nadzora, če je osmišljujoče ne integriramo v svoje življenje, nas ujame vase. Kult žrtve iz ponosa. Množice lahko nekoga napravijo za idola, čeprav to ni, ali pa ga sklatijo na tla, če se jim ne zdi pomemben. Ideja o večno mladi skriti cerkvi, ki je spomenik večno mlademu Bogu ljubezni. Z Bogom imamo lahko stik direktno s pomočjo Svetega duha. 

6. Sklep

V tem zapisu smo proučevali celostne pristope k zdravljenju. Ti niso medicinski, ampak so predvsem alternativno intuitivni. Človek je psihosomatska celota. Zato so naše biografije obenem naše biologije. Kakršen zakodiran pojem oz. predstavo (in)determinirane svobode, kaj smemo in česa ne, tako se ta odslikava v našem telesu. Po determinističnem stališču bi bile vse dedne bolezni neizogibne, glede na koncept svobodne volje pa bi se načelno vseh lahko izognili. Kot vemo se vseh bolezni ni mogoče izogniti, vendar pa se nekaterim ni treba izpostavljati.
     
Razčlenili  smo družbene in individualno-osebne vrednotne poglede na zdravje. Zavzemamo se za pozitiven odnos do zdravja. Ni vseeno, kakšni so družbeni (socialni, politični, ekonom ski, kulturni) okviri zdravja/ bolezni, ker vplivajo na našo samopodobo. Čim bolj se umika država iz javnega zdravstva, tem bolj je vsak sam odgovoren za vzdrževanje zdravja tako pre ventivno kot kurativno, ko je že v procesu zdravljenja. Danes o zdravi družbi (Frommov izraz) ne govorimo več, o zdravem načinu življenja posameznikov pa vedno bolj. Preobrat v paradigmi zdravljenja se je začel v 70. letih s psihonevroimunologijo, ki prenaša odgovornost za zdravje na osebne moči posameznika. 

Izkušnje kažejo, da je še bolj pomembna kot skladnost posameznika z družbenimi oz. politič nimi težnjami, skladnost s samim seboj. Če posamezniku ne uspe premagati družbenih pritis kov ali razrešiti osnovnih konfliktov iz otroštva, sčasoma zboli. Rak se danes pogosto navaja kot preizkusno točko obračuna s svojim dosedanjim napačnim načinom življenja.  Ni dovolj le samokontrola misli, ampak tudi čustev. Videli smo, da niso pomembne le pozitivne misli, ampak tudi pozitivna čustva. V tem oziru razlikujemo dve vrsti ljudi – tisti, ki hočejo in tisti, ki nočejo slišati resnice oz. diagnoze svojega stanja. 

Skrb je dvorezen pojem. Po eni strani je skrb izraz ljubezni do sebe in do drugega, po drugi strani pa zlasti prezgodnja zaskrbljenost kaže na nerešenost problemov in vodi v bolezen. Skrb za lastno telo je danes postala obsesija salutokracije, kulta zdravja in dobrega počutja za vsako ceno. Takšna zaskrbljenost je sredstvo za prekrivanje smrtnosti in končnosti in je nada ljevanje mita o večni mladosti in odlaganja staranja zaradi negativnega odnosa do njega.  Is krenost do sebe je pri ozdravljenju pomembna, če že ne odločilna. Načelno jo zoperstavljamo zlaganosti življenja zahodnega človeka, političnim lažnim obljubam, samozaslepljeva nju in varanju drugega. Kot drugi pojmi je tudi iskrenost pluralen pojem, ki je povezan z osnovnimi vrednotami, resnico, interesi in motivi. 

Skrb za zdravje proučujemo s sociološkega, psihološkega, psihosomatskega, etičnega, duho vednega vidika. Poleg uradne medicine se razvija tudi zdravilstvo, homeopatija, imunologija, salutogeneza in psihosomatska spoznanja. Skrb za lastno zdravje vključuje preizkušene nasve te, meditacijo, zdravo prehrano, gibanje v narav nem okolju. V smislu preseganju nezavedno negativnega odnosa do zdravja smo primerjali nekatere teorije in prakse zdravljenja Hayeve, Myssove in drugih terapevtov. 

Vsak dan nas zasipajo z novimi informacijami o vzdrževanju zdravja našega telesa. Odrasli v reviji Zdravje in drugod najdemo ustanove in poklicne profile, ki nam lahko pomagajo – psi holog, socialni delavec, radiestezist, maser, kiropraktik, akupunkturist, homeopat, bioenerge tik, psihoterapevt, astrolog, skupina). Najdemo tudi pripomočke, s katerimi si lahko pomaga mo (kristali, piramide, simbolni predmeti, majčke, simboli, naravni izvori zdravilnih energij, sve tišča, kasete). Morda je bolje, če najprej spoznamo osnovna načela in si potem poiščemo ustrezne pripomočke, da se ne bi v množici »dobrih ponudb« izgubili.   

Če je Fromm videl problem zdravja posameznika v kontekstu zdrave družbe, ga pa mi iščemo v odnosu med naravnim in nadnaravnim v človeku. V različnih filozofijah je težišče tega, v čem je človek naravno in v čem nenaravno oz. protinaravno, metafizično sofisticirano bitje, drugje. Gre tudi za nejasne meje med obema stranema. Zato  je nesmiselno postavljati ozke dileme, ki izhajajo iz oscilacij med skrajnostmi. Očitno pa je, da so prevelika pričakovanja,  prepričanja, hipertekmovalnost in ponos so vir notranjih konfliktov, medtem ko previdnost, potrpežljivost, predanost, prijaznost in preprostost vodijo prek konflikta. 

Antropologija zdravja, bolezni in zdravljenja se razvija podobno kot vsaka druga antropolo-gija. Naravni ljudje npr. na Kavkazu naj bi bili najbolj zdravi. Po večini pristopov je prizade vanje za celovito osebnost zdravo. Homo duplex je za Nietzscheja bolna žival. Kot človek brez vesti že po definiciji ne more biti iskren. Totalitarizem ta pojav ubija.  Iskren je tisti, ki živi svobodo in zanjo odgovarja. Ki ve kaj hoče in se ne spreneveda. Iskrenost je to, kar ni hinavščina. Ki ni le na besedni ravni. Nekateri so tako iskreni, da si vzamejo življenje. Čim starejši smo, tem pomembneje je, kako zdravje razumemo in kako zanj skrbimo. Ugotavlja mo, da zdravje ni več naravna danost. Predvidevamo, da se bo zaradi staranja prebivalstva raziskovanje bolezni še intenziviralo in da bo šol alternativnega in duhovnega zdravljenja več.  

V zaprtosti vase posameznik ne razume novih pomenov in namenov. Ničesar, kar bi ga spravljalo bodisi v gibanje drugam bodisi k transformaciji sebe v smislu reorganizacije lastnega življenja, ga ne motivira. Vezan je le na (ne)ugodje v danem stanju. Nasprotno pa smo svobodni tedaj, ko smo v čistem trajanju. Trajanje je za Begsona očitno sinonim za smisel življenja, je sinonim za duševno bogastvo, ustvarjanje novega, je skriti zaklad, ki ga obujamo v živem spominu kot svoje najbolj avtentično bivanje. Pomembno je torej, da znamo odpreti čustvene ventile, se zdravo razjeziti, udariti s pestjo po mizi, zakleti, se izkričati (saj ne na druge!), se glasno nasmejati, uveljaviti svoj prav. Določenih reči se še sramujemo, ker so nam dopovedovali, kaj se  za pridne punčke/fantke ne spodobi. 

Veliko avtorjev izenačuje proces alternativnega zdravljenja z osebno rastjo. Razlog je v tem, da nas opozarjajo, kako obstoječi vzorci vplivajo na dušo in telo ter kako se soočati z njimi. Ti vzorci so gibalo bivanja in z njimi se srečujemo v vsakodnevnem življenju. Vedno znova se učimo, tudi na lastnih napakah. Bistveno pa je, da jih ne ponavljamo, pač pa ponavljajmo vaje za navajanje na nove vzorce.

Literatura

- Agamben, G. (2008). Čas, ki ostaja. Komentar k Pismu Rimljanom. Ljubljana, Študentska založba.
Anderson, G. (2008). 22 Zakonov zdravja in vitalnosti. Kranj, Ganeš.
- Brofman, M. (2006). Ozdravite lahko kadarkoli. Sistem zdravljenja telesa kot ogledala. Ljubljana, Ara.   
Capuder, A. (2008. Henri Bergson, intuicija in misel. Celje, MD. 
- Chang, S. (2003). Popolni sistem samozdravljenja. Taoistične notranje vaje. Ljubljana, Tangram.
- Cox, P. (2003). Človek mora imeti sanje. Ljubljana, Lisac.
- Cox, D. & Hoover, J. (2002). Sedem korakov za doseganje nadpovprečnega v povprečnem svetu. Ljubljana, Lisac.
- Creme, B. (2003). Intervju o zdravljenju. Share. http://www.share-international.net/slo/ publikacije/arhiv/ezoterika/bc_zdravljenje.htm.
- De Angelis, B. (2004). Samozavest. Kako si jo pridobiti in živeti z njo. Ljubljana, Karantanija. 
- Dedopulos, T. (2006). Kabala. Uvod v ezoterično srce judovskega misticizma. Ljubljana, MK.  
- Fabrega, H. Jr., Silver Daniel B. (eds., 1973). Illness and Shamanistic Curing in Zinacantan. An Ethnomedical Analysis, Stanford University Press, Stanford, California. 
- Ferryjev, L. (1998): Novi ekološki red. Drevo, žival in človek. Ljubljana, Krt.
- Gawain, Sh. (1982). Creative Visualization. New York, Bantham new age books. 
- Giblin, L. (2000). Kako se spretno sporazumevati za uspešno kariero, srečnejše družinsko življenje, boljše družabno življenje. Ljubljana, Amalietti.
- Goleman, D. (2006). Social intelligence. London : Hutchinson.
- Goran G. (2006). Zdravje skozi družbene oči. Spekter, Študentski univerzitetni časopis. 16. 1. 2006. splet: http://www.spekteronline.net/clanek.asp?id=1353.
- Hay, L., L. (1994a). Moč je v tebi. Ljubljana, Rea. 
- Hay, L., L. (1994b). Življenje je tvoje : odslovi vse svoje bolezni ter v svoje življenje privabi ljubezen, srečo in bogastvo. Ljubljana : Iskanja.
- Hay, L. (1996). Telo je tvoje. Ljubljana, Iskanja.
- Hay, L. (2003). 101 pot do sreče. Ljubljana, Iskanja.
- Hay, L. (2004). ZMOREM, kako uporabljati afirmacije za spreminjanje vašega življenja. (V izvirniku: I Can Do, How to Use Affirmations to Change Your Life). Ljubljana, Rea.
- Hvang, M. (2008). Odkrivanje sindroma zapestnega prehoda. Glej: http://jama-slo.prahacom.com/jama99-6/html/szb.html. str. 1-2.
- Ledoux, J. (1996).  The emotional Brain. The Mysterious Underpinnings of Emotional Life. New york time company.
- Maxwell, J. & Dorman, J. (1998). Postanite vplivna osebnost. Kako pozitivno vplivati na tuja življenja? Ljubljana, Amalietti. 
- Miller, A. (2005). Upor telesa : telo terja resnico. Ljubljana : Tangram. 
- Miller, J.  P. (Ed., et  al., 2005).  Holistic Learning and Spirituality in Education: Breaking New Ground. New York, State University of New York Press. 
- Myss, C. (2008). Pet mitov o zdravljenju. Ljubljana, Iskanja.
- Novak, M. (2006). O gojenju svobode. Razmišljanja o moralni ekologiji. Ljubljana, Študentska založba.
- Dening & Philips (2007). Practical guide to creative visualisation. Manifest your desires. Minnesota.    
- Pretner, T. (2007). Preseganje vedenjskih vzorcev. Litija, Samozaložba. 
- Pušnik, T. (2002). Nekateri indikatorji duševnega zdravja dijakov GESŠ. V: Psihološka obzorja. Slovenska znanstveno-strokovna revija. 2002/1, str. 79-96.
- Ravnjak, V. (1993). Spoznavanje višjega jaza. Antropološki eseji. Maribor, Katedra. 
- Rozman, S. (1998). Peklenska gugalnica. Ljubljana, Vale Novak.
- Simonton, O. C. (1988) Ozdraveti : kako preseči bolezen z lastnimi močmi. Priročnik  za bolnike z rakom in njihove svojce. (Getting Well Again 1978) Ljubljana, DZS. 
- Solomon, P. (2007). Meta-človek, priročnik za osebno preobrazbo. Ljubljana : Iskanja.
- Sowers C, Peabody C D, Jerič A. (2005). Pot k dobremu počutju. Priročnik za uporabnike. Ljubljana: Eli Lilly.
- Trojnar, F. (2005). Zaživite strastno. Osebna rast ustvarjalnega podjetnika. Maribor, F. Trojnar.
- Wesselman, H. & Kuykendall, J. (2008). Zdravljenje na svetih območjih. Ljubljana, Karan tanija.
- Zaghet, A. (2006). Iskanje notranjega dragulja. Od diagnoze v psihosomatiki in grafologiji do komplementarnega in psihosomatskega zdravljenja. Trst, Mladika. 
- http://www.meditacija.org/bozansko_nebozansko/iskrenost.htm.