Dr. Bogomir Novak
Kaj pomeni mimikrija na področju edukacije?

Povzetek

V tem prispevku sledimo usmeritvam Smrketove knjige Mimikrija v družboslovju. Antropološko izhajamo iz človeka kot ustvarjalnega, (de)mimetičnega bitja, kar pomeni, da se mimikretična in demimikretična dejavnost prepletata podobno kot argumentiranje pro et contra. Kdaj katera prevladuje je odvisno od značaja priljubljenosti mask. Osebnost brez maske prikrivanja dolgoročno ne obstaja. Filozofsko gledano resnica ni nikoli docela razkrita in razodeta. Smrke razlikuje in opredeljuje glede na ta področja družbene dejavnosti politično, ekonomsko, statusno, vojaško, seksualno, lovsko, umetnostno, kriminalno, zdravstveno, znanstveno in religijsko mimikrijo. 

K tem mimikrijam smo dodali in na kratko opredelili tudi različne vrste novih mimikrij, ki jih v Smrke v svoji knjigi še ni opredelil. To so pravna, umetnostna, psihoterapevtska, edukacijska in zakonska mimikrija. Na področju religiozne mimikrije primerjamo deli Girarda in Smrketa. Prvi govori o mimetičnem plazu, ciklusu, maščevanju, drugi pa o mimikriji in demimikriji. Mimikrijo v edukaciji smo opredelili analogno z drugimi mimikrijami. Razumemo jo kot stekališče politične, ekonomske, kulturne mimikrije. Tudi na področju edukacije obstaja navidezno, ne pa dejansko doseganje vzgojnoizobraževalnih ciljev. (De)mimikrija v edukaciji je še precej odprto vprašanje tako kot dezideologizacija, debirokratizacija šole. Na novo postavljene naloge in cilji šole sprva delujejo mimikretično, s ponovnimi spodbudami in krepitvijo pozitivnih dejavnikov pa postajajo dosegljivi.       

Antropološki uvod

Družbena mimikrija je ime predmeta na FDV, čigar nosilec je avtor knjige (Smrke, 2007), ki ima nekatere lastnosti učbenika s kratkimi povzetki na začetku vsakega poglavja, s slovarjem pojmov na koncu poglavja, raziskovalnimi vprašanji in literaturo. Smrke je prvi sociolog, ki je opredelil ta sicer doslej obroben in sporen pojem kot enega izmed pomembnih pojmov v naravoslovju, zlasti v biologiji in družboslovja. Avtor te knjige je pokazal, da ni področja dejavnosti, na katerem ne bi z (de)mimikrijo ničesar mogli pojasniti. Človek je križišče med naravo in  kulturo. Zato razume Smrke človekovo telo kot prizorišče mimikretičnih bojev na različnih ravneh. Pri tem ne bi smeli pozabiti, da je (de)mimikrija prva, oz. najnižja stopnja ustvarjalnosti. Japonci so npr. po 2. svetovni vojni najprej posnemali ameriške izdelke, dokler niso sami postali ustvarjalni. S tega prostora izhaja tudi postindustrijska usmeritev 'celovitega obvladovanja kakovosti. 

Ustvarjalne – mimikretične ravni opredeljujemo od biološke do psihosocialne in spiritualne – religiozne, ker imajo boji na eni ravni posledice za boje na drugih. Ocenjevanje mimikretičnosti je odvisno od odgovora na vprašanje, kakšna je človekova identiteta in njeno (ne)fleksibilno spreminjanje. Očitno se identiteta spreminja prek posnemanja drugih in od ljubezni do ustvarjalnosti. Odprto vprašanje je, ali je možno doseči ravnotežje med mimkrijo in demimikrijo.    

Glede na nenatančno definicijo mimikrije lahko ugotovimo, da je mimikrija med mitom in ugotavljanjem realnega stanja. Zgodba o mimikriji se začne že v biologiji, v kateri najdemo množico primerov, ki nas spominjajo na človeški svet. Tako npr. muha trepetavka se skuša z barvnim vzorcem zavarovati pred sovražnikom tako, da bi ta mislil, da ima opravka z oso ali čebelo. Mimikrija je kamuflaža zaradi adaptacije nekaterih živali, ki prevzamejo zaščito pred  roparji. Takšna žival je videti kot stvar v okolju npr. kot list, veja ali kamen. Spremeni barvo in je videti kot druga žival. Vendar tudi lovci lovijo živali z mimikretično akcijo, tako da skušajo postati pred njimi čim bolj neopazni.1 

Za živalski svet je značilna medvrstniška mimikrija, ker živali kot primeri iz ene vrste posnemajo druge vrste. Za človeški svet pa je značilna predvsem znotrajvrstniška mimikrija, ker ljudje posnemamo eden drugega in seveda posnemamo tudi živali. Človekova mimikrija je bolj zapletena kot živalska. Namišljenih bolnikov2 je danes več kot v Molierovem času, ker dosega skrb za zdravje hipohondrije in skrupuloznosti pri nekaterih že nivo salutokracije, ki spreminja vzdrževanje zdravega načina življenja v stroge predpise, po katerih je vsak sam kriv za svojo bolezen. Vendar pa ljudje ne pričakujemo od zdravnikov prav krepostno zdravih ljudi kot od psihoterapevtov in dušnih pastorjev pričakujejo kreposti čistosti duha in trdnega značaja in od učiteljev pričakujejo kreposti kar najbolj vzgojnih vzorov. Človeška mimikrija je vpeta v komunikacijske kode in družbena razmerja moči. Mimikrija je dejavnost posameznikov ali skupin, s katero ti skušajo z raznimi oblikami pretvarjanja doseči večji uspeh ali učinek v naravnem ali družbenem okolju.3 Pri človeku se dogaja v kulturnem okolju in je stvar mimov (Dawkinsov izraz). Aristotelova 'analogia entis', ki pomeni, da so si vsa bitja v nečem podobna, se danes izkazuje v globalni vsepovsodnosti. 

Že starogrški filozofi so opazili, da je človek nagnjen k posnemanju in da prav zato rad zamenjuje videz in bistvo. To ima bodisi tragične bodisi komične posledice. Tragični junak že v starogrški tragediji postane odrešenik zbora, ki mu je naprtil krivdo. Trpljenje božjega kozla – Dioniza in kozlov, ki so mu sledili i n se z njim identificirali, je drama v srednjem veku ponovno uprizarjala. Zmotljivost so sholastiki povzeli v izreku 'errare humanum est'. V katoliškem srednjem veku so človeka imenovali 'imitatio christi', danes pa Baudrillard piše, da realnosti ni več, so le še simulakri.    

Antropološko lahko opredelimo človeka kot homo mimicus, ki je mimikretično in protimi-mikretično bitje. Protimimikrija je tudi sestavni del mimikrije.  V družbenih procesih  je veliko potvorb, prevar, slepilnih manevrov, kamuflaž, simulacij itd. Vse to lahko označujemo z izrazom mimikrija (gr. mimikos, lat. mimicus – posnemam, oponašam). Treba je razlikovati med posnemanjem (gr. mimesis) in mimkrijo kot pretvarjanjem. Samo posnemanje še ni namerno pretvarjanje v smislu prevare, ker ne pomeni nujno  odvisnosti od drugih. Mimikrija je posledica inflacije,4 ker človek posnema druge zaradi določene koristi oz. profita. Ne gre mu le za varnost in preživetje kot pri živalih. Z mimikrijo posameznik (ne)upravičeno spoznava drugobit kot svojo. Ker človek opazi mimikrijo že v živalskem svetu, ostaja odprto vprašanje, ali je to le projekcija njegove mimikretičnosti ali pa je to dokaz, da je tudi sam nadaljevalec evolucije živalskih vrst. Mimikrija je sredstvo preživetja v konkurenci. Je način, kako »plavati z morskimi psi, ne da bi nas pojedli«  (H. Mackay).   

Zato ni bistvo evolucije  ni v tezi, da je človek biološko podoben opici, ampak  v  tem, da je socializiran za opico prek  simulacije  igre vlog. Socializacijo za opico omogočajo tako informacijska  tehnologija kot informacijska pismenost in timska delitev dela. Kot bi z biološkega vidika opredelili človeka kot socializirano opico (npr. današnji moški kot popustljivi in upogljivi  mehkužci), bi ga s tehnološkega vidika lahko predelili kot robota. 

1.	Vsepovsodnost mimikrije 

Mimikrija je prav zato tako razširjena, ker je elementarna dejavnost. Smrke razčlenjuje pojem človeške oz. družbene mimikrije glede na mimiko, velikostno razmerje med mimikom kot akterjem in operatorjem, prav tako kot na model, mim, signale oz. izrazna sredstva, cilje in strategije mimikretične dejavnosti. Glede na ta področja dejavnosti razlikuje med politično, ekonomsko, statusno, vojaško, seksualno, lovsko, umetnostno, kriminalno, zdravstveno, znanstveno in religijsko mimikrijo. Na vseh teh področjih obstaja tudi protimimikretična dejavnost, ki jo imenuje demimikrija oz. disimilacija. Protimimikretična dejavnost, ki je spontana ali organizirana,  preprečuje mimkrijo na vsakem področju že omenjenih dejavnosti. V družboslovju mimikrija nima ustaljenega pomena. Vendar so po sociologu Tardu nekateri ljudje izraziti posnemovalci. Tudi njihove strasti so citati drugih. Drugi so bolj ustvarjalni. Za Sorosa so najboljši tisti, ki se največ naučijo iz lastnih napak. Že Teofrast je bičal tedanjo lastnost Starih Grkov prilizljivost, ki sta se ji pridružili še udvorljivost in zapeljevanje. Zato je znano, da se ljudje lovimo na besede kot ribe na trnek. Tudi trgovci so potomci lovcev. Celo Jezus nagovarja ob Getseanskem jezeru svoje učence, da naj si pridobivajo nove učence podobno kot ribe. Gre za transfer izkušnje. Tudi današnje metafore očitno ponazarjajo mimikrijo v analogijah. 

Skoraj na vsakem področju družbene dejavnosti dosegamo cilje te dejavnosti z mimikretičnimi sredstvi. Izjema je religija, znotraj katere se religiozna sredstva zlorablja za doseganje zunanjih bodisi vojaških bodisi političnih ciljev. Namesto doseganja svetosti z duhovno rastjo dosegamo v imenu svetega posvetne cilje. Smrke (2007) predstavlja precej primerov iz bližnje in daljne zgodovine rimo-katoliške cerkve. Zlasti je kritičen do neuresničevanja načela ločitve cerkve od države v postsocialistični tranziciji. Opozarja, da se je proces sekularizacije ustavil in da je to že delna desekularizacija. Smrke ugovarja Girardovi antropološki analizi krščanstva, ker plenilska zloraba religije terja žrtve, zaradi katerih njena zasnova ne ustreza empiričnim dejstvom. V verski tradiciji se je kaznovalo nezaupljivce in nagrajevalo naivne. Tudi katoliška politika je pogosto proizvajala grešne kozle in jih kaznovala.  

Pri znanstveni mimikriji pokaže na ponarejene klone, pri seksualni na zapeljevanje, pri športni, če kdo brez pravega vzroka teatralno pade. Mimikretična ideologija se ukvarja z vzgojo mimikov. Človek razvija tudi protimimikretične strategije, ki preprečuje učinke mimikretične dejavnosti. Imamo različne vrste demimikretičnih dejavnosti  vendar jih avtor na istih področjih ne obravnava tako podrobno kot mimikretične. Ima pa v vsaki družbi tudi institucionalne oblike. Demimikretična dejavnost je lahko pogosto tudi sama mimikretična. To je tako kot so anti-globalizacijska gibanja v bistvu globalizacijska.  

Znanstveniki tekajo z novimi imeni in redefiniranimi pojmi za novimi dogajanji. Demimikrija v športu je npr. prepoved dopinga. V ekonomiji gre za prepovedovanje mimikrije na zamenjavo ali mimikrije sklicevanja. Določeni statusi prinašajo večja bremena, drugi pa večje koristi. V seksu detektivi lovijo prešuštnike v zakonski prevari in preverjajo sume o nezvestobi. 

Pomembno je poznati mimikretične mehanizme, da ne bi postali njene žrtve. Jezus je prva navidezna biblijska žrtev mimikretičnega plazu, za njo so tudi njegovi učenci. Vendar je to žrtev, ki odpravlja vse žrtve Jezus je bil namreč umorjen in ne žrtvovan pravi Girard. Pred križanjem ga je Pilat sicer skušal rešiti, vendar pa zgolj racionalen način ni zadostoval. Jezus je bil umorjen, ne žrtvovan. Pred križanjem ga je Pilat sicer skušal rešiti, vendar pa zgolj racionalen način ni zadostoval. Satanovo posnemanje je drugačno, ker je le karikiranje božjega kraljestva v smislu pohujšanja. Krščanstvo ni mit, ampak njegovo nasprotje, čeprav ima nekatere stične točke z njim. Mit se ustavi na ravni mimikretične resnice množic (vox populi), ki pa ni božja resnica. Pogosto smo pri oceni žrtve v vlogi Minervine sove, ker jo spoznamo potem, ko je že mimo. Zlasti v kriznih razmerah se posamezniki rabi pokažejo v mimikretični vlogi, ko se skušajo izvleči iz nje z vsemi sredstvi. 

Na področju umetnost se mimikrija kaže kot način mimikretičnega sporočanja družbeno manj sprejemljivih vsebin. K vojaški mimikriji sodi tudi mimikrija v terorizmu in protiteroristični dejavnosti. Mimikretična ideologija se ukvarja z vzgojo mimikov. Pravilo je, da se delaj nemočnega z namernimi poškodbami (npr. dobri vojak Švejk), če si močan. Politična mimikrija pomeni sebične interese pod krinko občega. 

Smrke (2007) na kratko opredeljuje tudi znanstveno mimikrijo. V sodobnih raziskavah gre po eni strani za iskanje bližnjic do novih rezultatov. Danes prevladuje največja raziskovalna tekmovalnost, ki vključuje tudi največje zahteve na tem področju. Zato raziskovalci iščejo poti, po katerih bi vsaj lahko simulirali, da rezultati ustrezajo izpostavljenim kriterijem. Smrke omenja ponarejene klone 'kralja klonov'. Na zdravstvenem področju obstaja tudi simuliranje strokovne usposobljenosti. Pri nas tudi ministri simulirajo, da ustrezajo kriterijem. Domnevno nesposoben minister za zdravstvo (Bručan) ne odstopi, ampak je v postopku že 2. interpelacije.

Zanimivo je, da se Smrke ne sooči s tendenco pretvarjanja razvoja znanosti v mit, ki se kaže v pretvorbi doseganja znanstvenih dosežkov v lahkotno poljubno branje. Brysonova Kratka zgodovina skoraj vsega je podobna kratki teoriji časa ali kratki zgodovini vesolja. Kratkost je način olajševanje od preobremenjujočih odprtih problemov. Na ta način ne postaneta le fizika in astronomija pravljici za otroke, ampak tudi vsa druga znanstvena področja postanejo sredstvo nekakšnega lahkotnega, uspavajočega vegetiranja v svetu. kot da bi avtorji takšnih romanov o znanosti hoteli bralcu prikriti dejstvo, da je bivanje prekleto resna zadeva, ki jo je Jaspers primerjal z neuspešnim branjem šifer. Pri prenosih – transferjih se marsikaj izgubi v prevodu. Isti problem obstaja tudi na drugih področjih. Multikulturne zveze tendirajo nazaj v prvotno monokulturno (primer muslimanke Leile iz romana Poročena pod prisilo). Sv. Pismo se kar naprej prevaja, ne da bi natančno vedeli, ali je originalno predlogo še mogoče 'spraviti k življenju' ali pa je za vedno izgubljena.      
         
Smrke mimikrije v kriminalni dejavnosti sicer omenja, vendar je ne razčlenjuje podrobneje.  Mimikretično delovanje je v njej pomembno zaradi prikrivanje sledov po storjenem dejanju.  
Po Baudrillardu je možen popolni zločin brez sledov. Včasih tudi sledovi ne dokazujejo zločina. Kriminalci so mimikretični, ker zabrisujejo sledi, kriminalisti so pa demimikretični. Tako je tudi v filmu Zlom (Fracture, 2007). 

V politiki se politiki pretvarjajo, da so to, kar niso in obratno. Lacan jo omenja v fazi ogledala. Ogledalo ljudi spreminja. Drnovšek je reagiral demimikretično, ko je opazil da so nekateri zlorabili ime njegovega gibanja za pravičnost in razvoj za lastno promocijo. Pretvarjanje se zdi včasih nujno. Smrke opozarja, da je ta pojem v politologiji preozek, ker ne vsebuje vsega, kar je povezano s tem pojavom. Prevarantska mimikrija je igranje drugega. Mimikrija nadvlade se kaže v oponašanju  statusnih simbolov. . 

Pri Caillosu je mimikrija tisti sestavni del (socialne) igre, ki daje igri značaj preoblečenosti in zamaskiranosti. Če sta dva osebka podobna, omogočata napačno zaznavo, vendar ni vseeno ali sta podobna po naključju ali zato ker sta bila prej v igri. Igre (npr. politične intrige) ustvarjanja videza so del slehernikovega vsakdanjika.

Res je Baudrillard nadomestil vso realnost s simboli in simulakri in s hiperrealnostjo, vendar je tudi znotraj te znano vprašanje, ali in kako hitro se je mogoče prilagajati in v kolikšni meri. Od ocene tega stanja potem ocenjujemo ali gre za mimikrijo ali demimikrijo in za uspešnost ene in druge.  Zato Smrke piše o odnosu med pristnim in prevzetim kameleonstvom. Ljudje se branijo z opustitvijo prejšnje identitete, prekrivanjem in z napačnim predstavljanjem. Poslužujejo se tudi laganja. Za masko pobožnosti deluje sila plemenskega nagona pripadnosti. 

Smrke (2007) je opozoril na ambivalentni pomen religije, ki ni le prostor svetosti in avtentičnosti, ampak  je tudi prostor ponarejenosti in navtentičnosti npr. svetohlinjenje, ko se kdo dela svetega. V zgodovini verskih bojev je šlo za papeževo preganjanju drugače vernih albižanov, valdencev, mormonov itd. 

Kazanje (ne)vernosti je odvisno od okolja. Zato razlikujemo tudi med navideznimi ateisti, ki se kažejo v okolju neverne zaradi osebnih koristi in navideznimi verniki. So primeri, ko so se zaradi nezaželenosti pripadniki ene verske skupnosti izdajali za pripadnike druge. Npr.  nekateri bahajci so se izdajali za prezbiterjance. V 16. stoletju so nekateri Japonci postali kristjani. Ko so krščanstvo prepovedali, so nekateri upirali in so v državi upor zadušili, tako da so jih pobili. Ostanejo skriti kristjani, ki so se do danes tako preobrazili, da niso več rimski katoliki in ohranjajo svojo posebnost. Sikhi kot indijska manjšina so sodobni primer mimikrije. Bush je s svojo religiozno retoriko primer takšne religiozne mimikrije za vojaške cilje.   

Religija je pogosto sredstvo agresivnega dejanja. Bush rabi religiozno retoriko za protiteroristično vojno. V islamu imamo več takšnih zlorab zlasti pri fundamentalistih. Renesansa in reformacija sta bili demimikretično usmerjeni. Reformacija izrazito z Lutrovo demimikretično kritiko v imenu čiste vere. Tudi Trubar je zagledal prevaro v mimikretični strategiji RKC. Navaja tiste, ki so nasprotovali dogmi o sveti trojici. Religiozno mimikrijo uporabljata po Smrketu tudi politika kot sta Putin in Bush. Smrke se vprašuje, ali je spreobrnitev (gr. metanoia) le mimikretična konverzija in nadalje,  ali smo le navidez spreobrnjeni, paranoični. Z religiozno paranojo se ukvarja Dawkins v knjigi Bog kot zabloda. V njej dokazuje, da je kritika religije v času desekularizacije še potrebna in se je po Smrketu ne bi smeli odreči – tudi v posttranzicijskih državah ne. Delno je to že sestavina samoizpraševanja vernika po grehih. 

2. Dopolnjevanje manjkajočih mimikrij 

V knjigi dr. Smrketa (2007) pogrešam opredelitve še drugih vrst mimikrij. Ena izmed njih je pravna mimikrija. Odkar smo pravna država (Slovenija po l 1991) se učimo upoštevanja, interpretiranja in spreminjanja pravnih norm. vsaj kratka opredelitev pravne mimikrije. Hipertrofija zakonodaje v socializmu in v tranziciji nas navaja k temu, da smo še posebej pozorni nanjo. Ali služijo zakoni temu, da jih lahko kršijo sami zakonodajalci. Ali z zakoni prej ne blokirajo in prikrivajo dejansko stanje namesto da bi ga pravično definirali in mu odpirali pota razvoja. Tudi pravno mimikrijo bi lahko definirali kot doseganje nepravnih t. j. koristoljubnih ciljev s pravnimi sredstvi. Pravno formo se očitno da zlorabljati na več načinov in verjetno ni sredstva, ki bi poskuse zlorabe lahko preprečila. 

V psihologiji osebnosti je mimikretično posnemovalno učenje. Zrcalni jaz je pravzaprav opičje posnemovalski, ker ima isti odnos  do sebe  kakor  ga  imajo drugi do njega. Zato nekateri imenujejo današnje obdobje kar doba epigonov. Drugi menijo, da ima osebnost več jazov, od katerih vsak zastopa svojo vrednoto. Človekova plastičnost in nedokončana specializiranost omogočata de- in re-socializacija, de- in re-programiranje v smislu samooblikovanja. Ni vseeno, katero (a)socialno realnost novorojenec posnema. Primer volčjih deklic kaže na to, da človekovo posnemanje živali  ne vodi do učlovečanja. Specifični talenti ostanejo nezavedni. Posnemovalno učenje je eno izmed najstarejših in najbolj enostavnih oblik učenja, o katerem se danes najmanj govori, ker so pomembnejše številne žlahtnejše oblike učenja.

Mimesis v umetnosti je zelo obširna tema.5 Čeprav je po Platonovi teoriji umetnosti posnetek slabši od izvirnika, je v zgodovini literature in umetnosti boljši, kadar gre za poustvarjalnost.  Npr. Cervantesov Don Kihot ali Goethejev Faust sta boljša glede na prvotnega ljudskega don Kihota ali Fausta. Kič je slabši kot izvirna umetnost. Danes se umetnost vse bolj prepleta z razvojem tehnologije. Vprašanje pa je, ali je to že njena zloraba.    

Politična in pravna mimikrija se prepletata. Mimikretični revolucionar je danes farsa radikalizma, čiščenja, lustracije, absolutne prekinitve s starim. Takšen revolucionar ima vse svoje postopke, dejanja in razumevanja že utemeljene v negaciji napak iz preteklosti, ki so pripeljale v nepregledni kaos. Kot fundamentalist je prepričan, da je svet treba na novo urediti. Krivce je treba postaviti pred odgovornost novih kriterijev. Zaradi Postopka (z veliko začetnico), pisane besede in obstoječih pravil je treba zavrniti vse, kar ne spada v dano shemo. Sumničenje in čistke znižujejo raven kulture zaupanja, vendar pa se je treba najprej žrtvovati za vzpostavitev reda, zato da bomo na njem gradili humane odnose. Vse, kar se zdi z vidika navidez enoznačnih (pred)postavk narobe, tudi je narobe pa četudi za ceno formalizma, perfekcionizma in monopolne ideologije od zgoraj navzdol. Že Pasternak je v romanu Doktor Živago pokazal, kaj nastane, če mora posameznik svoje individualne osebne namene  podrejati in potlačiti v imenu sklepov partije, ki zastopa prepričanje, da le ona pravilno vidi zgodovino in jo v tem duhu tudi cenzurira in sankcionira. Iluzija je, da se bo vse lahko pisalo z veliko začetnico, kar se je prej z malo, brž ko se staro podre.  Vsemogočnost nove forme (causa formalis) je kratkoročna, ker obstaja še toliko komponent, ki manjkajo za zdravo vzdušje delovanja v bazi in bazičnega zaupanja v njej, da je to dolgoročno škodljivo. Pravzaprav je drugi tako pomemben, da že vsako preziranje njegove drže, vodi v konflikt z njim. Enostranost blokira večplastno izražanje človekove celovitosti. Če plodnih odnosov ne gojimo, vodi to v prisilno ponavljanje že motečega in še nepreseženega. Sformalizirana pravna forma postane nadomestna religija, ki ustvarja videz, da nas povezuje nekaj drugega od socialnih akcij, ki nas dejansko povezujejo. Pravno mišljenje kot pravilno mišljenje postane absolutizirano, demokracija postane zreducirana na postopke.  To maniro bi lahko imenovali tudi sistemska diktatura nad kulturo življenja kot da se pripravljenost sodelavcev na poslušanje oblasti lahko prevede v enoznačno videnje pridobljenih rezultatov. Natančnost sama brez drugih vrednot sama po sebi nima vrednosti.          

Pri religiozno-politični (de)mikriji ne gre za razpravljanje o pravičnosti načela ločitve cerkve od države. S tem bi prezrli pomen, ki se prvič pojavi že v sv. Pismu in ga najdemo v drugi svetovni vojni in po njej. Mimikrija narodnih izdajalcev (kvizlingov iz druge svetovne vojne) je poučna ne glede na to, koliko so obstoječe oblasti do njih vsaj delno popustljive. Relativizacija izdajalcev sodi že k reviziji zgodovine. Poljub Jude Iškarjota je še danes klic v sili, ker ne zasluži odrešenja, ki bi mu sledilo po posebnem evangeliju, ampak večno pogubljenje, čeprav sproži mimikretični plaz, po katerem je prva oseba dejavne brezpogojne ljubezni Kristus, doživela vstajenje.  S poljubom namreč Juda ne izpričuje prave pripadnosti Kristusu in njegovemu nauku, ampak odpadništvo od njega ne glede na to, ali je bil pred tem dejanjem njegov vsaj tako dober učenec kot Peter. Juda tako kot farizeji ne verjame več, da je Kristus kralj, ki ni od tega sveta. Juda kot iniciator smrti Prijatelja na križu verjame v nekakšno svoje odrešenje brez križa.6 V gnostičnem Evangeliju po Judu je krščanstvo gnostično obrnjeno na glavo. Jezus prosi Judo (iz Kariota) naj ga izda.7 To pomeni, da ga prosi za pomoč.  Juda je tu pozitivni lik.  Jezus se s pomočjo smrti svojega telesa želi osvoboditi od tega slabega sveta v onostranski stvarnikov svet kraljestva Barbelo, ki je tudi aluzija na prvotnega boga Jahveja in je pramati in predsmisel vsega. Jezus je predvsem učitelj modrosti. Za gnostike glavna težava ni greh, ampak je nevednost. Osvobodijo se lahko le tisti, ki imajo božansko iskro, ne pa vsi. Po tem Evangeliju ni vstajenja. Juda s tem dejanjem celo presega ostale učence in ga za to nalogo Jezus posebej poučuje. Odnos mimikrije in demimikrije je tu obrnjen tako kot pri današnjih gnostikih. Juda ni obseden s satanom, ker ga vodi njegova najsvetlejša zvezda in Jezus je le judovski kralj.  V evangeliju po Luku je Juda rekel, da ga je hudič prisilil k izdaji za denar. To pomeni, da je motiv pohlep. V evangeliju po Mateju se Juda za izdajo pokesa in se obesi. Vsak pričevalec poroča o Judu Iškarjotu drugače. Očitno pa je Juda razpet med božjo in satanovo voljo. Kasser (2006) ga imenuje junak in zlobnež. 
    
Psihoterapevtska mimikrija nastaja tedaj, kadar je terapevtu bolj pomembna njegova nadvlada nad pacientom oz. klientom kot pa njegovo zdravje. Teh zlorab je veliko. Masson (2007) je v vsaki psihoterapevtski in psihiatrični šoli našel to 'prirojeno hibo'. Zato je odklonil psihoterapijo sploh. To je podobno kot vernik odkloni vero, ker Bog dopušča zlo in trpljenje tudi njemu. 

Kadar postane »v klienta usmerjena terapija« komercialna zaščitna znamka terapevta, gre prav tako za mimikrijo. psihoterapevtska mimikrija se ne sestoji v psihoterapevtovem posnemanju klienta. Npr. saj tudi vi tako mislite, to je v vaše dobro itd. Terapevt lahko posnema klientov jezljiv ali jecljav ali kak drug način govorjenja, za njim ponavlja besede (back tracking). Ne nazadnje lahko  psihoterapevt vzpostavlja z njim dober stik prek postopkov prll zato, da bi ga v okviru dobronamernosti prepeljal žejnega čez vodo mimo njegovih interesov. Sendvič moči lahko psihoterapevt uporablja zato, da visoko oceni nepomembne lastnosti za klienta in na sekundarnih ravneh gradi uspeh svoje terapije. Takšen zunanji blef ustvarja danes priljubljena vedenjska terapija, ki pušča primarne otrokove deficite, ki vodijo v narcizem, nedotaknjene. Če klient skuša takšne učinke kritično demimi-krirati, si potem psihoterapevti in psihiatri to razlagajo kot uporništvo, konfliktnost, pretiran intelektualizem  in nesodelovalnost klienta, ne pa kot pouk njim samim, ker to ne sodi k etiki psihiatričnega razumevanja in branja misli. Gre predvsem za vprašanje, kako zdravo je zavzemanje za (duševno) zdravje. V psihoterapiji je zadeva toliko bolj zapletena, ker klient ni in ne more biti zgolj objekt duševnega zdravljenja brez njegovega samostojnega mišljenja kot subjekta. Je individualen primer psihoterapevt ga pa tretira prokrustovsko kot konformni primer po modelu drugih. Duševno zdravljenje je vrsta kontra-manipulacije. Če so se vedenjski obrazci na nek način zasidrali, jih je treba prikriti z drugimi obrazci. V NLP je to tehnika 'rušenja sider' (anchor colapsing). Teren 'kot da' (as if) je široko polje (de)mimikretičnega ravnanja in razpravljanja pro et contra v psihoterapiji in psihiatriji, kar nakazuje tudi Massonova knjiga.        

Smer v klienta usmerjena terapija predpostavlja, da ima klient artikulirane interese in da mu psihoterapevt pomaga pri njihovem uresničevanju. Vendar sta tu dve pasti. 1. Klient pogosto nima artikuliranih interesov, ker je težnja, da bi na nek način rad rešil svoj problem, premalo. 2. Tudi terapevt nima univerzalne metode reševanja glede na lastne omejitve, ki jih pa klient ni dolžan razumeti. Razlike v načinu mišljenja postaneta za obe strani moteče. Ali ima sploh smisel vzdržati do konca, ker vse poti vodijo v Rim? Terapevt, ki ima podobne težave kot stranka, jih ne bo prepoznal, zanj so to naravna stanja. Čim bolj je čist, tem več ljudem lahko pomaga. Pravilo je, da moraš vsaj eno motnjo odpraviti pri sebi, da jo lahko tudi pri drugem. Supervizor mu pomaga, da ne vpleta sebe v klientove probleme. Psihoterapija naj bi vključevala tudi možnost spremembe interesa klienta, ker je jasno, da terapija ne bo uspela, če se klient ni pripravljen transformirati. Ključno vprašanje je, ali in do katere meje sta oba pripravljena na interakcijski odnos. Če namreč psihoterapevt misli, da ima že vnaprej pripravljene (spreobrnjene) rešitve in da bi moral klient le še sodelovati z njim, potem se pristen odnos med njima ne more vzpostaviti, ker gre za 'v terapevta usmerjeno terapijo'.  

Efekt (de)mimikrije ne bi smel biti prepuščen stihiji, ampak bi ga morala usmerjati jasna pravila  delitve odgovornosti  in kompetenc za soudeležbo obeh strani pri zdravljenju, da bi čim manj prihajalo do oškodovanj zaradi nesporazumov. Kot na drugih družbenih področjih se tudi na tem področju pokaže pomanjkanje deliberativne demokracije (npr. med družinskimi člani, med političnimi strankami, med starši in šolo), kar pomeni jasen dogovor obeh strani o razmejitvi interesov.     

Zakonska mimikrija je romaneskno, psihološko in relacijsko psihoterapevtsko kar dobro obdelana. Zlasti meščanski roman se veliko ukvarja z naravo zakona od Balzaca in Flauberta do danes in zlasti relacijska terapija poudarja, da so starši pozitivni ali negativni vzor otrokom. Iz narave starševskih odnosov je sklepamo na socialne prednosti ali težave otrok.  Še več: odrasli otroci se v svojem zakonu vedejo do partnerja podobno kot so se starši vedli med seboj v njihovi zakonski zvezi. V tem je njihova mimikrija, ki traja do ozaveščanja in demimikretičnega preizkušanja novih obrazcev v obstoječi ali novi zvezi. 

Zakonci se zlasti v obdobju (post)moderne individualne kulture sprašujejo, kakšna zakonska zveza je (še) sprejemljiva, kakšno kakovost ima ali naj bi imela in v katerih primerih je smiselna razveza. Je podlaga te zveze dogovor staršev ali zaljubljenost? So prestižni boji nevzdržni ali prehodni? Sta se zakonca pripravljena drug od drugega česa naučiti ali sta si le kamen spotike? Nekateri zakonci vztrajajo v slabih zakonih, drugi se pa razhajajo v navidzno navzven dobrih. Kot vemo, nimajo vse zakonske zveze za cilj  gojitev medsebojne ljubezni. Vendar kot pokažejo omenjeni romani, nekatere partnerke tolerirajo moževe 'skoke čez plot' - prešuštvo, druge pa ne.  To je tema odpustljivih in neodpustljivih grehov. Moževa darila pogosto delujejo mimikretično, ženine reakcije pa demimikretično.  

Danes je vse bolj jasno, da je demimikrija v osebnostni rasti obeh zakoncev, njuni transformacijski sposobnosti in poglabljanju ljubezni. Niti samo dogovor staršev, ki ne preraste v ljubezen izbranega para, ampak postane sovraštvo (kar pokaže roman Poročena pod prisilo), niti samo zaljubljenost, ki ne tvega realnega soočanja obeh s subjektivno realnostjo drugega (npr. roman Fischerjeve Vroče zaželena leta), ne vzdrži kritike. Videti je, da gre za dilemo koevolucija ali kolaps. Skorajda ni možna koevolucija brez preseganja delnih kolapsov, padcev in ponovnih pobiranj.     
      
V edukaciji lahko definiramo mimikrijo kot doseganje needukacijskih ciljev z edukacijskimi sredstvi ali obratno. V edukaciji se kaže mimikrija na več ravneh. Ne gre le za to, da bi bili učenci čim bolj podobni učitelju zaradi njegovega vzora. Gre zato, da se učijo drug od drugega kot sovrstniki – med nasilnimi so nasilni, med miroljubnimi so miroljubni. Posnemanje vedenja drugih jim omogoča združevanje v skupine, posnemanje vodje.  Večkrat se učenec pretvarja, da zna. V kadrovski politiki nastavljanja  učiteljev so tudi improvizacije. Spomnimo se, da je šele v zadnjih letih uzakonjena potreba, da ima učitelj visokošolsko izobrazbo. Prav tako je učitelj prisiljen simulirati obvladovanje vzgojnih situacij, čeprav nima vzgojnega načrta in predhodnega ustreznega usposabljanja vključno s tečajem osebne rasti. V zadnjem času nova šolska oblast samo prevzema modele iz tujine, ne da bi upoštevala domače raziskave o zadevnem vprašanju. Profesorji določenih predmetnih področij v zadnjih dveh letnikih gimnaziji simulirajo situacije na maturi namesto, da bi poskrbeli za dvig splošne izobrazbe dijakov.       
 
Podobno kot v psihoterapiji 'v klienta usmerjena terapija' je tudi v edukaciji 'v otroka usmerjen pouk' farsa za učiteljevo manipuliranje z njim. V politiki postane na oblastnike prenesena suverenost ljudstva diktatura vladajoče elite nad njim. Podobno je geslo 'potrošnika kralja' sredstvo, s katerim trgovci najlaže manipulirajo z njim. Novoveško odkritje otroka je omogočilo industrijsko zlorabljanje njegove delovne sile za povečevanje profita kapitalista. Danes je v  šoli videti, da pravi zaščitniki otroka niso učitelji, ampak starši, ki so pripravljeni zaradi odličnega učnega uspeha otroka žrtvovati tudi učiteljevo dobro ime in njegov ugled.  
 
3.	 Sklep

V tem zapisu smo skušali opredeliti kar največ možnih vrst mimikrij. Ker je človek mimetično – mimikretično posnemovalsko in prikrivajoče bitje, mimikriji ni bilo težko najti na vseh področjih dejavnosti. Odnos med mimikrijo in de- oz. protimimikrijo je nedokončan projekt. Osebnost se nenehno nahaja med pristnostjo in masko. Maskiranje ni le vojaška operacija. Zanimivo je bilo odkriti, da se ravno na področju religije ne da opredeliti mimikrije le s sredstvi, ker religija služi posvetnim ciljem tudi v času načela ločitve cerkve od države. Mimikrijo bi lahko opredelili tudi kot zlorabo sredstev. Na ta način bi lahko interpretirali družbeno kritiko razsvetljenstva, za katerega je značilno posredstvenje – instrumentalizacija kot demimikretično. Feministične kritike patriarhalne zakonske zveze so demimikretične, vendar pa ima to tudi mimikretične posledice za izoliranost samskih žensk. Morda je to primerljivo s samci in samicami iz živalskega sveta. Na različnih področjih družbenih dejavnosti (psihoterapija, edukacija, potrošništvo, politika) je videti, da imajo zastavljeni cilji – parole, nasprotne učinke, brž ko se instrumentalizirajo. Najbolj občutljiv mehanizem za reproduciranje mimikrije je prenos odgovornosti (npr. od državljana na državo, od učenca na učitelja, od klienta na psihoterapevta). Mimikrija nastaja zaradi hipostaziranja občega, kar pomeni, da spreminjamo splošne cilje v parcialne zaradi parcialnih sredstev. Polovičnost, ki jo je Adorno opazil v edukaciji (nem. Halbbildung), se pokaže tudi na vseh drugih dejavnostih. To, kar se že v živalskem svetu pokaže kot kamuflaža zaradi varnosti preživetja, je v človeškem svetu odpovedovanje svobodi izbire zaradi varnosti in prevladovanje trenutnih interesov pred dolgoročnimi.         

Mimikrije imajo svoja nadaljevanja (npr. Faustova prodaja svoje duše hudiču je možna tudi v scientistični cerkvi) in nove izzive. Zdravniki stojijo pred novimi izzivi mutiranih virusov, ki so (po Smrketu) mojstrski mimiki. Tudi (psiho)terapevti so pred izzivi novih psihosomatskih bolezni. Mimikrije se tudi transferirajo iz enega področja dejavnosti na druga. K temu prispevajo metafore – boj za čim boljše rezultate dela, zavzemanje za zdravje naroda. Tako dobivajo nekateri pojavi podobna imena v naravoslovju in družboslovju. Pred inflacijo – preobremenjenostjo z informacijami se branimo s spodbudnimi informacijami in selekcijo nespodbudnih. Ne moremo misliti, ne da bi mislili tudi na prebrano. Zato pogosto po dobrih knjigah nastanejo dobri filmi.

Odnos med mimikrijo in demimikrijo ni le odnos med odvisnim in neodvisnim mišljenjem, ampak med zvijačnim (cunning reason) in poštenim umom. Po nepotrebnem se preobremenjujemo. Civilizirani ljudje smo prav tako podvrženi kargo (tovornim) kultom kot otočani v Južnem Pacifiku. Akumulacija znanja in drugega imetja (modus imetja po Frommu) samo po sebi ne prinaša sreče. Zato ni vseeno, v čem in kako se ljudje posnemamo. Bogastva in blagostanja se ne doseže le z rituali in obredi kot to delajo indijanska plemena, ki so prepričani, da jim bo padlo z neba tako kot paketi. Kaj je za nas mimikrija in kaj demimikrija je odvisno od tega, v kaj verjamemo, da je prav. Relativizacija obeh pomeni vsaj delni zbris meja med njima. Sama oscilacija med mimikrijo in demimikrijo ni dovolj, potrebna bi bila trajna transformacija osebnosti in skupin.   

Opombe

1. Spreminjanje političnih barv v Sloveniji je Rupel imenoval kameleonstvo.  Slovenci znamo biti trdoživi in kot mejni narod tudi prilagodljivi. 

2. Latinski glagol 'simulare' pomeni pretvarjati se. Če je v Sloveniji več bolnišk letno kot v nekaterih državah EU, je to tudi posledica neuspešne demimikrije (beri odkrivanja) simulantov kot namišljenih bolnikov.   

3. O vrstah mimikrije kot so kompleksna, Batesonova, agresivna itd. glej spletne strani http://en.wikipedia.org/wiki/Mimicry. 

4. Beseda inflacija izhaja iz latinskega glagola inflare, ki pomeni povečati, napihovati. Že iz teh pomenov je razvidno, da gre za prekoračitev meja, za grški hybris. Kot vemo je demimikrija obrambna reakcija na pojavljanje prevelikega števila ponaredkov. 

5. Več o tem glej spletne strani http://www.123oye.com/mimicry-careers.htm

6. Več o tej temi glej knjigo: Krosney, H. (2006). Izgubljeni evangelij : prizadevanje za Evangelij po Judi Iškarijotu. 1. natis. Ljubljana, Rokus.
 
7. Izdaja osebe, skupine, domovine ali njene skrivnosti sovražniku.  V  slabšalnem smislu je nem. Verrat, angleško betraying (lat. tradere, tractare, traditor, ang. in fr. traitor – izdajalec). Izdaja v pozitivnem smislu je edicija, emisija oddaje, knjige, denarja itd. Grški glagol  παραδίδοναι (paradídonai) se prevede 'to betray' ali izročiti 'to hand over'. To je razlog, da  se včasih meni, da Juda Jezusa ni izdal, ampak ga je oblastem le izročil v skladu z božjo voljo. 
Več o razlogih za Judovo izdajo Jezusa glej na spletnih straneh: http://www.bible.org/page.php?page_id=617

Literatura

-Auerbach, E. (1998). Mimesis: prikazana resničnost v zahodni Literaturi. Ljubljana, Literarno-umetniško društvo Literatura.
- Balažic, M. (2007). Zakaj poslušamo oblast? Osebnost. 
- Bryson, B. (2006). Kratka zgodovina skoraj vsega. Ljubljana, MK.  
- Canguilhem, C. (1987). Normalno in patološko. Ljubljana, ŠKUC.
- Casati Modignani, S. (2003). Vanilija in čokolada. V Ljubljani, Prešernova družba.
- Fischer, Marie. L. (1983). Vroče zaželena leta. Koper, Lipa.
- Freud, S. (2007). Spisi o družbi in religiji. Ljubljana, Društvo za teoretsko psihoanalizo.
- Girard, R. (2006). Gledam satana, ki kakor blisk pada z neba. Ljubljana: KUD Logos.
- Krosney, H. (2006). Izgubljeni evangelij : prizadevanje za Evangelij po Judi Iškarijotu. 1. natis. Ljubljana, Rokus.
- Leila & Cuny, Marie-Thérese (2006). Poročena pod prisilo. Tržič, Učila International.
- Masson, J. (2007). Zablode psihoterapije. Ljubljana, Umco.
- Smrke, M. (2007). Družbena mimikrija. Ljubljana, FDV.  
- Sun Cu (et  al., 2006). Umetnost vojne II. Prežeči tiger. Ljubljana, Amalietti.