Dr. Bogomir Novak

NLP med treniranjem in psihoterapijo

Kazalo                                                                                                                             str.  1-3

Namen in kratka vsebina knjige                                                                                             3

I. Kultura komuniciranja, dobrega stika in učenja                                                               6                                                                                                    

1. Kaj je kultura                                                                                                                        6
2. Značaj in funkcije dobrega stika                                                                                         9                                                                                       
3. Odisejada učenja in branja                                                                                                12
4. Za konec                                                                                                                               14
    Literatura                                                                                                                             14  

II. Učenje kot tema NLP                                                                                                         14

1. Uvod                                                                                                                                      14
2. Vrste učenja po Kolbu in McCarthyjevi                                                                           15
3.Strukturne funkcije flowa                                                                                                   18
4. Kakšne so optimalne povezave med učenjem in flowom?                                               21
5. Učenje po Diltsu in Batesonu                                                                                             22
6. Sklep                                                                                                                                     25
7. Opombe                                                                                                                                26
   Literatura                                                                                                                              26

III. Postavljanje ciljev v učnih pripravah vsebin NLP                                                        26

1. Uvod                                                                                                                                      26
2. Postavljanje ciljev kot tema učne prezentacije                                                                 28
3. Kakšni so dobro postavljeni cilji?                                                                                      30
5.Odnos med sidranjem in pogajanjem                                                                                31
5.1. Deli in pogajalski model                                                                                                  32
5.2. Praktični del predstavitve                                                                                               34
6. Sklep                                                                                                                                     38 
7. Opombe                                                                                                                              38                                               Literatura                                                                                                                                 38

IV. Veščine trenerjev                                                                                                              39

1.  Družbeni okvir osebnostne rasti                                                                                       40  
2. Formalni okviri tečaja                                                                                                        40
3. NLP – pot do učinkovite komunikacije                                                                             41
3.1. Aplikacija  4MAT sistema, Satir kategorij in CP3  na (bodočega) trenerja               41
3.2. NLP po merilih komunikacijske didaktike                                                                    44
3.3. Normiranje NLP                                                                                                              47
4. Pot do najboljšega učenja in organiziranja podjetja                                                       48
4.1. Gravesova razlaga evolucije človeka                                                                              50
5. Zaključek                                                                                                                             51
6. Opombe                                                                                                                                53
  Literatura                                                                                                                               53

V.  Kaj je metamodel jezika v NLP in kako ga uporabljamo?                                           54

I. Uvod                                                                                                                                      54
2. Generična struktura in transformacijske funkcije jezika                                               54 
3. Razlika med natančnim in nenatančnim označevanjem pomenov besed                      62
4. Zaključek                                                                                                                             64
5. Opombe                                                                                                                                66
   Literatura                                                                                                                              66

VI. Kako posamezniki soustvarjamo socialno realnost?                                                     67 

1. Antropološki uvod                                                                                                               67
2. Ali smo bolj odvisni od osnovne ali od osrednje socialne realnosti?                              70
3. Samozaslepljevanje                                                                                                             73
4.Virtualna socialna realnost                                                                                                 75
4.1. O zadnjih dveh Eastwoodovih filmih Pisma z Iwo Jime in Zastave naših očetov     75
4.2. Zarota svetohlincev ali samozaslepljevanje družbenih skupin                                    81 
5.  Predlog rešitve                                                                                                                    82
6. Opombe                                                                                                                                83
    Literatura                                                                                                                             83

VII. Praksa in teorija praznovanja                                                                                       79

1.	Antropološki uvod                                                                                                              79                                          
2. Kratka zgodovina slovenskih državnih praznikov                                                          83
3. Katere praznike praznujemo in čemu?                                                                             84
4. Teorije praznovanja                                                                                                            90
4.1. Izhodišča duhovne vzgoje za  verovanje                                                                        91
4.2. Razlika med kronosom in kairosom v stanju zavesti 'jaz sedaj'                                 93
5. Praktični pogoji praznovanja                                                                                            95     
5. Sklep                                                                                                                                     97
6. Opombe                                                                                                                                98 
    Literatura                                                                                                                            99
                                             
VIII. Antropološka analiza psihoterapije in psihiatrije                                                     99

1. Uvodna zastavitev problema                                                                                            100 
2. Massonova negativna ocena psihiatrije in psihoterapije                                               103
3. Je psihiatrija trda, mehka ali nikakršna veda?                                                              105
3.1. Bolan pritisk psihiatrov – spreminjanje človeških slabosti v bolezni                       107
3.2. Klientov odnos do osebnih sprememb                                                                          107
3.3. Prihodnost Glasserjeve realitetne teorije in terapije                                                  109
3.4. Duhovedni psihologi                                                                                                       111
3.4.1.Nastanek logoterapije                                                                                                  111
3.4.2.Franklovo razumevanje treh prvin človeškega bivanja                                           113
4. Tansformacija psihoterapije na osnovi nevroznanosti                                                 114
4.1.Razvoj psihoterapije v smeri psihoterapevtovega  razumevanja klienta                  115
5. Zakaj se klienti poslužujejo psihiatričnih in psihoterapevtskih storitev?                   119
5.1. Avtorefleksija klientovega odnosa do psihoterapije                                                   121
6. Sklep                                                                                                                                   127
7. Opombe                                                                                                                              128
 Literatura                                                                                                                              130          

IX. Posodabljanje treninga NLP za edukacijo                                                                   134

1. Uvod                                                                                                                                    134
2. Izvedba programa Mateusza Grzesiacka v Sloveniji                                                     138
3.Feustelov obisk v Sloveniji                                                                                                139  
4. Timsko delo in timska ura                                                                                                142
5. Sklep                                                                                                                                   144
6. Opombe                                                                                                                              145
    Literatura                                                                                                                           143

X. Igre, transakcijska analiza in NLP                                                                                 143

1. Uvodni prikaz transakcijske analize                                                                               143
2. Igra kot temelj sveta                                                                                                         146
2.1.Družinske in družbene igre                                                                                            150
3. Specialni in generalni sklep                                                                                              153
4. Opombe                                                                                                                              157
   Literatura                                                                                                                            158
                                                                                  
Namen in kratka vsebina knjige 

Predstavljena knjiga je že druga knjiga s področja NLP. Podlaga zanjo so opravljeni tečaji NLP kot tudi predavanj o njem pri trenerki Nadi Mulej in mojih razmišljanj o uporabnosti pridobljenih znanj. Zahvaljujem se skupini udeležencev tečajev in še posebej Slavku Guštinu, ki je že doslej objavljal moje prispevke na spletnih straneh 'geocities'. Hvala vsem, ki ste mi pomagali do novih spoznanj in iskanja novih povezav. 

Predstavljeno delo je večplastno. Je sad interdisciplinarnega prizadevanja, ki je stkano iz filozofske, sociološke in psihološke tkanine. Poskuša razumeti kompleksne pojave, ki jih nakazuje naslov in to v njihovi medsebojni povezanosti. Prav to je ena od posebnosti pričujoče študije: o NLP se tudi pri nas čedalje več piše, vendar pa je vse to še pretežno omejeno na osnovna spoznanja, ki jih posameznik rabi za alternativne pristope osebne rasti. NLP bo v času kapitalistične tekmovalnosti zaradi potrebe po fleksibilnem mišljenju in odločanju še pridobival na pomenu v kontekstu družbenih sprememb in v kontekstu transpersonalne psihologije. To pomeni, da se bo še bolj povezoval z drugimi psihoterapevtskimi tehnikami. Ne poznam drugega dela, ki bi se ukvarjalo s to tematiko, ki je predstavljena v pričujoči strokovni monografiji pri nas.  Upam, da postavlja dobre temelje za potrebno tovrstno raziskovanje tozadevnih pojavov tudi v prihodnosti.

To delo je narekovala potreba po razmejevanju treninga NLP in psihoterapije, ki je v praksi pomembna, ker trener ne poučuje le praktike, mojstre in trenerje, ampak se skozi poučevanje tudi usposablja in se stika z dejavnostjo psihoterapevta, ki pa je tudi pri nas postalo samostojno področje študija. Skupni cilj obeh je človek v ravnotežju, ki je po definiciji zdrav človek. Zato mora trener nekaj vedeti tudi o dejavnosti psihoterapevta, psihoterapevtu pa tudi ne škoduje poznavanje NLP tehnik.  

Sedaj pa si kot bralci zamislite, kakor da ste to knjigo napisali tudi vi. Katera vprašanja bi si zastavili, katere možne odgovore bi lahko dobili? Bodite kot Aladinova svetilka, ki si zna postavljati takšna vprašanja, da dobi odgovore za izpolnitev želja. Ali ste se naveličali naučenih vzorcev vedenja in delovanja? Si lahko predstavljate, kako bi se izboljšalo vaše življenje, če bi znali biti vedno navdušeni, motivirani, vztrajni in samozavestni, kadar bi to rabili? Ali verjamete, da je možno odkriti bistvo, ki vsakega popelje prek meja povprečnosti do odličnosti in doseganja vrhunskih rezultatov tako na poslovnem kot zasebnem področju? 

Motivacija za uspeh je moto mnogih priročnikov za osebno rast. NLP  izpolnjuje naše želje po osebni rasti s posebnimi vajami. ki so primerne za vse tiste, ki želijo osvojiti koncept odlično-sti tako v svetovalnem (coaching), poslovnem (management) kot tudi v zasebnem življenju.  Pridobivanje tovrstnih znanj in veščin je organizirano v treh stopnjah napredovanja v nazive praktika, mojstra in trenerja v treh posebnih, zaporednih tečajih.  

Z orodji raziskovanja in usposabljanja v NLP ugotovimo, kaj je natanko tisto, kar nekoga naredi za najboljšega pri svojem delu in v odnosih.  To so obenem orodja uporabe optimalnih načinov, kako doseči odlične, vrhunske rezultate v športu in  na drugih področjih dejavnosti. Zaradi tega kot bralci teh vrstic sprejmite ta izziv, da boste spoznali najbolj kakovostne rešitve. 

NLP se ukvarja z jezikom in strukturami možganov ter miselnih procesov in s tem, kako se krmili naše mišljenje, delovanje in doživljanje. Ker je NLP umetnost in znanost o osebni odličnosti, bomo v nadaljevanju pokazali modeliranje dosežkov, ki so jih dosegli ljudje na različnih področjih. NLP je v knjigi predstavljen kot vodič skozi človekov svet zaznav, predstav in misli.

V I. poglavju Kultura komuniciranja, dobrega stika in učenja pokažemo lastnosti dobrega medosebnega stika kot pogoja medkulturnega komuniciranja. Dober stik – rapport je Adriadnina nit v razvijanju medsebojnih odnosov v komunikaciji. Odpira vsa vrata srca, človeških duš in želja. Če nam uspe ustvariti dober stik z drugim, dosežemo drugi zaznavni položaj empatije. V tem poglavju ga razlagamo kot način preseganja stigmatizacije, etiketiranja in zapostavljanja sploh, kar vse omogoča medkulturni razvoj.                                                                                                        

V  II. poglavju Učenje kot tema NLP seznanjamo bralca z novimi vrstami oz. stili učenja zlasti  s Kolbovo in McCarthyjevo teorijo učenja. Odnos NLP-ja do učenja je celovit. Stremi k temu, da so zadovoljene vse osebne potrebe pa tudi potrebe drugega. Flow je tisti osrečujoči val, ki je tudi najbolj motivirajoč. Bernice McCarthy je preizkusila uspešnost svojih štirih vrst učenja, ki jih je priredila po Kolbu na otrocih v vrtcu in je ugotovila, da stvar deluje. V naših šolah še vedno prevladuje parcialna metoda učenja. Učni stili so poznani bolj teoretikom kot praktikom. Uveljavljen je Delorsov model celovitega štiri delnega učenja, ki pa je prav tako razumljiv z vidika flowa.  

V III. poglavju Postavljanje ciljev v učnih pripravah NLP pokažemo vrednost načrtovanja v NLP-ju. Najsplošnejše cilje šole najdemo že v zakonodaji in v učnih načrtih. Za karierni načrt in za osebne cilje pa mora skrbeti vsak posameznik sam. V tem poglavju predstavljamo siste-matični SMART model. Seveda pa je cilj čim bolje planirati cilje z upoštevanjem realnih pogojev, čeprav se nepredvidljivih elementov ne da eliminirati.                                                               
                                                                        
V IV. poglavju Veščine  trenerjev  razmišljamo  o tečaju trenerjev, ki je trajal od decembra 05 do julija 06. Analiziramo ga z NLP pojmi (4mat, PC3, Satir kategorije), sociološko glede na stanje družbe, psihološko glede na moje počutje v njem kot opazovalca z udeležbo, pedagoško organizacijsko glede na prepletanje različnih vrst učenja in (povratnih) zank in antropološko glede na razvoj človeka po Gravesovi spirali. Opozarjamo na pomen transpersonalne spiritua-lne psihologije za nadaljnji razvoj  NLP.     

V V. poglavju Kaj je metamodel jezika in kako ga uporabljamo? razlagamo več opredelitev meta-modela. Kot vemo je metamodel jezika nasprotje Miltonovega jezika. Povezovanje obeh jezikov je stvar vseživljenjskega učenja. Razlikujemo  globinsko in površinsko strukturo in vsakdanje funkcije metamodela jezika – metajezika in v posebni tabeli tudi posebne načina vpraševanja za vsako kategorijo metamodela. Filtri so s svojimi značilnostmi posploševanja, popačenja in zbrisa neodpravljivi, ker se globinska struktura jezika ne da docela razkriti. Metamodel raziskujemo po štirih vprašalnicah 4MAT.     

Cilj metamodela je pomoč pri pojasnjevanju pomenov besed, postavljanju individualnih in skupinskih ciljev. Metamodel je avtorefleksija vsakdanjega in strokovnega govora. Pri avtorefliksiji metamodela pa dvojno hermenevtično ugotavljamo njegovo dvorezno rabo, natančnost kot nedosegljiv ideal. Jezik je temeljno nezanesljiv, zato tudi eksaktni jezik ne dosega v vsakem primeru eksaktne forme. Pri vsaki kategoriji metajezika se pojavljata dobra in slaba stran, zato je tudi sam jezik med uporabo in zlorabo glede na upoštevanje znanstvene etike. 
V VI. poglavju Kako posamezniki soustvarjamo socialno realnost?  nas je zanimajo mehaniz-mi spreminjanja socialne realnosti, ker vemo, da je socialno vključevanje – inkluzija ali izključevanje najbolj občutljivo socialno vprašanje. Pojem socialne realnosti je filozofski in socialnopsihološki. Ne gre le za vprašanje, kaj je realnost, ampak tudi za vprašanje, kako jo ustvarjamo – konstruiramo. Ker človek ni stvar, ampak je skoraj stvar, to pomeni, da lahko postane predmet želenja, mišljenja, delovanja. Vendar pa ne gre za katerokoli realnost, ampak za socialnopsihološko, ker najbolj v njej živimo. Razumemo jo lahko načelno ali naključno. Ljudje se rodimo v že obstoječo družinsko socialno realnost (po Sartru smo vrženi vanjo), jo soustvarjamo in smo ustvarjeni. Na razlikovanje med osnovno in osrednjo socialno realnostjo navezujemo vprašanje odnosa med ideologijo in znanostjo. O socialni realnosti več verjamemo kot vemo. Na koncu na osnovi vtisov o dveh Eastwoodovih filmih pokažemo, da je realnost z objektivnega vidika še odprto, s subjektivnega pa določeno vprašanje.

V VII. poglavju Praznovanje in predstavljanje preverjamo hipotezo, da je v Sloveniji premalo pravega praznovanjskega vzdušja kljub temu, da smo dobili še nove praznike. Razlikujemo med državnimi in verskimi prazniki kot tudi med različnimi odnosi do praznovanja. Nasproti običajnemu etnografskemu raziskovanju praznikov, ki poudarja posebne pomene šeg in navad razvijamo antropološko interdisciplinarni odnos do njih.  V antropološki shemi ni nobene človekove plasti, ki bi se nanašala prav na praznovanje kot človekovo poslanstvo. Konkretizi-ramo jo lahko v osmišljujoči duhovni plasti. Praznovanje srednji in višji družbeni sloj  čedalje bolj zvaja na konzumiranje, kar pa pomeni zamenjevanje duhovne ravni za materialno. Aktivno državljanstvo bi morali Slovenci izkazovati tudi v spoštljivem odnosu do državnih praznikov. 

V VIII. poglavju Antropološka analiza  psihiatrije in psihoterapije smo preverjali Massonovo hipotezo, po kateri je vsaka psihoterapija škodljiva. Njegovi argumenti so v tem, da pacienta-klienta terapevti in psihiatri degradirajo s tem, ko mu jemljejo dostojanstvo, ko z njim manipulirajo. Spreminjajo ga v poskusnega zajčka, vsiljujejo mu svojo voljo, čeprav so deklarativno humani kot Rogers. Nekateri so bili tudi spolno nasilni (Rosen, Honig) ali niso verjeli, da v ženske pripovedi spolnega nasilja kot Freud. 

Povpraševanje po uporabi terapevtskih in psihiatričnih storitev čedalje večja, ker postaja družba bolna. Število psihoterapevtskih in psihiatričnih šol je že preko 500 in še narašča. Tudi znotraj psihoterapije obstajajo neizogibni poskusi in zmote znotraj zakona ponudbe in povpraševanja. Pri nas imajo psihoterapevti vsako leto strokovna srečanja na Rogli.  Ugotovili smo, da psihoterapije ne more biti konec že zaradi nesprejemljivih poskusov spreminjanja človeka. Antropološka kritika je pokazala njene stalne notranje omejitve, ki jih ima tudi človek kot problematično, odprto in protislovno bitje.  

V IX. poglavju Posodabljanje treninga NLP za edukacijo analiziramo prispevek Mateusza Grzesiacka. Dodajamo še Feustelov prispevek k NLP-ju v navezavi s flowom Chiksentmychalija. Tudi v tem poglavju je razvidno, da je za posameznikov celovit, kongruenten, karizmatičen nastop potrebno povezovanje desne in leve polovice možganov.  

V X. poglavju Igre, transakcijska analiza in NLP najprej opišemo osnovno filozofijo in strukturo transakcijske analize. Stanje odraslega je stanje jaz sem OK, stanje neodvisnega mišljenja (primerjava z računalnikom), obvladanih čustev. Avtokratska osebnost je v vlogi starša ali upornega otroka. Le avtonomna osebnost je razvijajoči, osvobojeni odrasli, ki procesira informacije v novi zavesti 'sedaj in tukaj'. Nato se  spustimo v  svet iger. Izpostavi-mo  družbenokritično ost TA, ki jo je načel že Harris. To je možno, ker stanja jaza niso omejena le na člane družine, ker niso vloge, prepoznavamo jih pa prek vlog.  

Pokazali smo, da se psihološke igre, ki jih opisuje Berne (2007) odigravajo na ravni družbe v strankah, narodih, ustanovah itd. Umestili  smo Bernejevo teorijo iger med druge teorije iger kot temeljev človekovega sveta. S tem smo pokazali, da imajo igre tudi pozitivni pomen in ne le pretežno negativnega, ki jim ga pripisuje Berne. V vsakdanjem življenju je najbolje, če se negativnih iger izogibamo, ker jih ne moremo obvladati.   

Opozarjamo še, da  NLP pomeni nevrolingvistično programiranje, VAKOG pa je kratica za 5 zaznavnih poti: v = vizualni način zaznavanja, a = avditivni način zaznavanja, k = kinestetični način zaznavanja, o = olfaktorični način zaznavanja (vonjalni), g = gustatorični način zaznavanja (okušalni čut). 
                                                                      
I.	Kultura komuniciranja, dobrega stika in učenja                                               
                
1.	Kaj je kultura 

Vsaka kultura je v bistvu kontaktna, ker ustvarja socialnopsihološke in logično koherentne stike med udeleženci oz. partnerji. Danes se poudarja integrativno vlogo kulture v medkulturnem dialogu že kot aksiom. Res je, da dober stik med sogovornikoma ustvarja tudi dober stik med dvema kulturama, vendar pa je res tudi obratno. Ni vseeno ali sogovornika živita v odprti kulturi ali v zaprti. Če imata sama privzgojeno zaprto kulturo, bosta težje našla dober stik kot v odprti kulturi, ker imata zanj manj prostora. 

Stik dveh kultur imenujemo akulturacija. Sprva je ta pojem označeval samo stik zahodno- evropske kulture s tradicionalnimi vzhodnimi kulturami. Akulturacija je dolgotrajen proces vzajemnega delovanja ali vplivanja dveh kultur s spremembo kvalitete. Danes se vedno bolj uveljavlja interakcijska in internacionalna informacijska kultura nasproti uniformni kulturi zaprtih družb. Dve kulturi sta v medsebojnem odnosu hkrati konfliktni in sodelujoči. Po interakciji prva postaja del druge in druga del prve, sicer gre za asimilacijo prve v drugo ali obratno. 

Kultura v 21. stoletju postaja univerzalna tako kot družba postaja svetovna. Trk civilizacij kot trk kultur je hud in bojevit. To je razvidno tudi iz filmske produkcije, ki zadovoljuje predvsem vizualne potrebe gledalcev. Poglejmo si nekaj filmov. Gibssonov Apokalipto (Apocalypto) prikazuje propad Majev v smislu propada zahodne kulture, ker naj bi bila prav tako surovo nihilistična kot je slednja. Iz  filmske kulture se lahko marsičesa naučimo tudi glede mita o nepremagljivosti. Gibsonov film Apokalipto opisuje, kako bojevito pleme skuša zasužnjiti drugo, ki je bolj miroljubno. Noseča ženska iz prvega plemena v času pregona rodi v votlini, kar spominja na božič – rojstvo Jezusa v hlevu. Česar še nismo zvedeli v Kristusovem pasijonu, zvemo v Apokaliptu. Boj med dobrim in zlim je boj na življenje in smrt. Mogoče ga  je  izpovedovati tudi v jeziku poganske religije. Bojevito pleme zajame preživele kot sužnje, ki se jih znebi kot žrtve ali pobije. V bistvu gre za izpoved današnjega nihilizma, v katerem je človek prazen, prestrašen in gospodovalno agresiven.  Nenehno skuša svoje slabosti prevesti v moč. Zato rabi žrtve. V tej točki se plemenska primitivna misel ne razlikuje od postmoderne. 

Zasledovalci imajo težave, njihove vrste se redčijo. Ko simbolno tri barke pristanejo ob obali, se zli duhovi pomirijo in življenje družine v gozdu se prične znova. Po Gibsonovi zamisli brezobzirno nasilje, ki nima cilja, ne more zmagati. Za junaka, ki ga sovražnik imenuje Skoraj in sebe imenuje Jaguarjeva šapa, puščice niso smrtonosne, tako kot tudi bičanje Kristusa ni bilo smrtonosno. Dovoljenje, da pobegne, se sprevrže v neumorno zasledovanje. Žrtveno jagnje je zmagovito po ideji dobrega in ideji neustrašnosti. Kot v nekaterih drugih današnjih filmih je tudi v tem »eden proti vsem«. Vendar pa se ta eden proti vsem zgolj ne bori, ampak pred njimi pretežno beži in že s tem zmaguje. Morda stik med kulturami šele sčasoma postane dober. 

Sauperjev film Darwinova nočna mora pokaže, da tako kot najmočnejša riba Nilski ostriž ropa Viktorijino jezero druge manjše ribe, tudi EU in Rusija tihotapita orožje v Tanzanijo za vojne v sosednih državah, sami pa odvažata konzerve ribjih filetov. V Afriki neprestano divjajo vojne, ki so na nek način tudi naše. Film 'Darwinova nočna mora' pokaže, da je v odtujenih odnosih tudi religija odtujena in zato ostaja biblijski motiv Kristusovega vstajenjskega prihoda ob jezeru k ribičem farsa. Ulov rib je dober, vendar dobrega pastirja ni. Ribiči ne morejo širiti polnosti življenja v božji besedi. Nasprotno zaradi ekonomskih škarij ostanejo revni in so pripravljeni na vojno. Vprašati bi se morali, s čim mi tamkajšnjim sprtim stranem dajemo orožje v roke. Je res, da nam Afričani dajejo življenje, mi pa jim dajemo smrt? Mladi Marx ni vedel, da mera univerzalnosti kulture ni le  mera lepote nasproti barbarskim predzgodovinskim kulturam, ampak propadanje kljub nadzoru. 

Dobrega medkulturnega stika samega po sebi ni. Zlasti v prelomnih obdobjih naletimo na vprašanje, kako naj se posameznik in skupina kulturno sprostita in osvobodita. Če je cilj civilne in civilizirane družbe osvobojeni posameznik, je treba retematizirati prav odnos med posameznikom in družbo. Dvojni odnos celote in dela naj bi razreševal enostransko dilemo ali kolektivizma, ki ne da odgovora na vprašanje, kdo subjekt kulture v odnosu narava-kultura. Napredek je v vzajemni dejavnosti, ki vodi k t. i. 'organski solidarnosti' po Durkheimu oz. skupnosti (nem. Gemeinschaft) po Toenniesu. Napredek je v enotnosti duha kulture.      

V zaprti kulturi mehanizmi neposrednega nadzora nad posamezniki onemogoča legitimno nastajanje drugačnosti v okolju zaprte družbe. V negativnih tehnokratskih utopijah dobi umetni nadzor nad posamezniki podobno vlogo kot naravni nadzor v predindustrijskih družbah. Kdor ne ustreza vrednotni matrici je izgnan v ali usmrčen. Politični sistem, ki postavlja svojo pred vsako drugo, zahteva žrtve. Absolutni duh takšne-naturalnega ali tehnokratskega sistema, ki se razlikujeta le stopnji razvitosti ideje nasilja, pohodi na svoji poti marsikak individualni cvet (Hegel).    

Različne kulture različno postavljajo mejo med normalnim in abnormalnim obnašanjem posameznikov. Pripadnost le-teh skupini določa obrazec njihovega (ab)normalnega obnašanja po sistemu vrednot, prepričanj, simbolov, ki ga določena skupina sprejema kot svojega. Nesprejemljivo obnašanje stigmatizira t. j. sankcionira kot nekaj slabega. Celo  ameriška psihiatrija manipulira s človekom tako, da nekatere šibkosti in slabosti človekove osebnosti stigmatizira kot motnje in bolezni. Avtizem je za nekatere le stanje psihe, za druge pa motnja v komunikaciji. Terorist, barbar, cipa, peder, kreten, črnec, itn. so primeri stigem, ki se jim izogiba t. im. politična korektnost.

To pa je že vprašanje stigmatizacij, ki si ga je treba posebej ogledati. Goffman (1967) razlikuje naslednje tri vrste stigem: 
1. telesne pomanjkljivosti, 
2. karakterne deformacije (oblike zasvojenosti), 
3. stigme, ki se nanašajo na skupine (pripadnost narodu, rasi, religiji, razredu...). 

V teh primerih posameznik ni sprejet kot član skupine, ker »ima značilnost, ki v dani socialni situaciji zbuja pozornost in povzroča odpor, pri čemer so zmanjšane možnosti za sprejetje njegovih ostalih lastnosti. Gre za stigmo, t. j. za nezaželen način drugačnosti, za nekaj, kar nismo. Verjamemo, da stigmatizirana oseba ni čisto človeška.« Danes medijski linč nadomešča stigmatizacije na vasi v času ruralne družbe. Tragična žrtev paparacov – vsiljivih novinarjev je bila princesa Diana. Preraščanje stigem ni mogoče brez preraščanja predsodkov. O predsodkih pa danes veliko več vemo, kot pa lahko storimo za njihovo preraščanje. Slabosti novinarske etike so slabosti medijev sploh. Prikazovanje revščine kot nekakšne ne po lastni krivdi prezgodnje starosti prebivalstva ni vrednotno nevtralno.     

Posameznik lahko reagira na stigmo na tri načine: 
1. stigmo sprejme, 
2. stigmo odklanja in 
3. stigmo ustvarjalno preseže s sintezo obeh kultur. Največkrat stigmo sprejemajo. V zaprtih kulturah ne morejo nanjo reagirati. Če ne reagirajo po ustaljenih obrazcih, jih okolje izloči. 
Stigmatizacija je tako razširjen pojav, da ne obide niti britanske kraljeve družine. Čeprav stigma deluje izključevalno in so njeni učinki tragični, pa člani družine zaradi zasidranosti v tradiciji ne podležejo marginalizaciji.  
 
V stigmi se pozna partikularnost in dezinformiranost določene skupnosti. Posameznik, ki je obeležen z določeno stigmo, običajno to stigmo sprejme, kar pomeni, da ima enake standarde normalnosti kot drugi. To ga lahko privede tudi v depresijo.  

Partikularne skupnosti sistem spodbud in sankcij postavijo tako, da se individualna celovita osebnost ne more razviti. Že od starega Egipta do danes sistem šolskih kazni posreduje na opisan način med normo institucije in vrednotami posameznikov v korist institucij. Sistem je varen za tistega, ki spoštuje njegove norme in nevaren za tistega, ki jih ne. Dokler bodo nacionalnodržavni parcialni interesi ljudi ločevali, bodo zaradi priučene nemoči celovite skupnosti (npr. kibuci, falansterije, Summerhil) še nadalje le obrobnega pomena. 

Frearsov film Kraljica prav tako prikazuje težave pri vzpostavljanju dobrih stikov. V 90. letih   je novoizvoljeni laburist Blaire s pomočjo dobrega stika s kraljico Elizabeto prepričal, da pogreb princese Diane ni privatni, ampak je javni kulturni dogodek. Gledalec doživi medkultuni coincidentia oppositorum na britanski način. Premostitev je v tem, da se konser-vativni blok zaveda svoje liberalne osnove, liberalni pa svojih konservativnih posledic. Tega se v odnosih mladih in starih premalo zavedamo. Zato je starajoča Evropa obenem juvenilna in senilna, ni pa vitalna.  Ko je Elizabeta v začetku septembra 1997 spregovorila žalovalni množici, je prestopila bregove svoje zaprte, zadržane in toge kraljevske kulture in se pridružila kulturi kraljice ljudskih src, ne da bi izgubila lastno identiteto. Zato tega dejanja ni občutila kot manipulacijo. Pred obličjem smrti smo vsi enaki. Tudi prilagajanje (vrednotnim) spremembam je oblika etične dolžnosti. Sedaj pa si poglejmo, kako se dober stik vzpostavlja v NLP. 

2. Značaj in funkcije dobrega stika

Napovedano temo bomo uredili po 4 tipih vprašanj B. McCarthyjeve, ki jih bomo v nasled-njem poglavju razložili. Shema Bernice McCarthy: stili učenja glede na naslednja vprašanja: 
0. Mini kaj
1. Zakaj
2. Kaj
3. Kako
4. Kaj če

0. Mini-kaj? Ste že kdaj nepričakovano naleteli na zelo dober odziv ali zelo slab odziv sogovornika. To vas je razveselilo ali razočaralo,  pa niste vedeli, zakaj. Odgovor je v tem, ali smo dobili z drugim dober stik ali ne. Npr. pri srečanju s policajem, bodočim delodajalcem, s sodnikom, odvetnikom ali zdravnikom. Kakršen je prvi stik, takšen bo verjetno tudi odnos. 

1. Zakaj rabimo dober stik? Ena izmed ključnih veščin NLP je vzpostavljanje, vzdrževanje in prekinjanje dobrega stika. Njegov pomen je univerzalen. Rabi se pri delu z ljudmi: v družini, šoli, podjetju, pri vodenju, v psihoterapiji, na tečajih itd. Je vsesplošno uporaben za poučevanje, prodajo, upravljanje in vodenje sodelavcev.      

Rabimo ga za vzpostavljanje in ohranjanje dobrih odnosov kot sredstvo vplivanja na druge in vzgajanja učencev.  Z njegovo pomočjo gojimo določene vrednote iskrenosti, medsebojnega zaupanja, odprtosti, (spo)razumevanja, sočutja in pomoči za samopomoč.  S kalibriranjem (calibration) izostrujemo svoje spretnosti opazovanja sprememb na drugem in prepoznamo stanje, v katerem je. Nemir v razredu je pogosta posledica pomanjkanja dobrega stika med učiteljem in učenci.  

2. Kaj je dober stik? Zaupen odnos med dvema osebama, ki sta uglašeni je dober stik (rapport – poročilo). Dober stik je začetna faza oblikovanja trajnega medsebojnega odnosa in je pogoj dobrega komuniciranja z namenom vstopanja v svet drugega. Gre  za srečanje dveh modelov sveta govorca in sogovornika. Vzpostavlja se skozi telesno in verbalno govorico na isti valovni dolžini’. Je način usklajevanja z drugim na vseh ravneh osebnosti. 

Dosežemo ga, kadar dve osebi lahko vidita zorne kote drug drugega, spoštujeta  občutke drug drugega. Vemo, da imamo različne zemljevide sveta, poti zaznavanja. Ko zavzamemo zaznavni položaj drugega, se počutimo razumljene in drugemu zaupamo. Rapport je sredstvo vplivanja na drugega. Osredotočili se bomo na zaznavno raven doseganja dobrega stika. 

Sistematično vzpostavljamo dober stik s kalibriranjem, kadar uporabljamo zaznavne kanale (VAKOG) in zaznavne podrobnosti. S testiranjem samega sebe lahko ugotovimo, kateremu zaznavnemu tipu  pripadamo glede na to, kateri zaznavni kanal VAKOG sistema prevladuje. To je spoznavamo pri sebi ali klientu po   procesnih besedah, ki jih uporablja(mo). Obstaja posebna lista teh besed. Smo pretežno vizualci, avditivci ali kinesteti. Čistih zaznavnih tipov ni. Svoj zaznavni tip lahko tudi spremenimo, tako da priključimo k svojemu še druge, v katerih smo manj doma. 

Ker si določena psihična in fiziološka stanja sami ustvarjamo tudi z izbranimi tehnikami oz. postopki,  občutke lahko s pomočjo čutne ostrine in zaznavnih podrobnosti prilagajamo za nove namene in obratno. Znano je, da nas barvne predstave bolj privlačijo kot sive in da so prve značilne za aktualne dogodke, druge pa za pretekle. 

Z drugim oblikujemo odnos medsebojnega zaupanja ter razumevanja z uporabo usklajenih gibov med osebami, očesnega stika in usklajenega ritma dihanja prihajanja na isto valovno dolžino. Čim več vrst poslušanja obvladujemo, tem boljši in globlji stik s samim seboj, z drugim in z Bogom vzpostavimo (Lindahl, 2008).

Koncept kalibriranja (calibration) je utemeljen na predpostavki, da čustvena stanja vplivajo na našo fiziologijo oz. na naše notranje misli in se vse to odraža v telesu. Čustvena stanja vplivajo na fiziologijo, so izraz notranjih misli oz. so te misli v telesni razsežnosti. Na čust-veno obarvane dogodke odgovarjamo s telesom, razumom in jezikom.

3. Kako dosežemo dober stik? Če vemo, katere 1. splošne pogoje je treba zagotoviti in 2. katere posebne korake je treba opraviti, se bo dober stik tudi pojavil. Ad 1) Dober stik je odvisen od tega, kako si predstavljamo sami sebe in kako se predstavljamo pred drugim(i). Nadalje je odvisen od našega obnašanja, spretnosti in sposobnosti komuniciranja, prepričanj in ciljev v življenju. Vprašamo se, ali imamo skupna prepričanja, vrednote. 

Ad 3) Dosežemo ga s kalibriranjem.  Tega ne  rabimo le pri izbiri načinov pogovora, ampak tudi svetovanja in izbire tehnik. Ta tehnika je priporočljiva pri dogovarjanju za vrsto in način izvedbe interesne dejavnosti. Čim pogostejša vadba zagotavlja uspeh. 
       
Kalibriranje je točno prepoznavanje stanja, v katerem je drugi, z razbiranjem neverbalnih znakov. Naše prepoznavanje mentalnega stanja drugega oz. kalibriranje je odvisno od naše čutne ostrine, kako znamo prepoznati stanja. Drugemu prilagajamo ton in barvo glasu, pozicijo (kako kdo sedi, ali ima prekrižane roke ali noge), gibanje telesa, katere zaznavne kanale (vak) in besede uporablja, da jih ponovimo (back traking). 

Pri spreminjanju zaznavnih položajev je ključni drugi – empatični. Ta položaj pomeni tudi drugi element v sistemu PRLL, ki je akronim za pacing (nem. Mitgehen spremljanje), rapport – dober stik, leading – neverbalno vodenje in leading – kot verbalno vodenje. Izkušnja te tehnike je, da je najbolje na izzive reagirati enako.     

Dober stik je predpogoj dobrega vodenja. Če dober stik izgubiš, ga je priporočljivo ponovno vzpostaviti. Učiteljevo in vzgojiteljevo uspešno spremljanje (pacing) je pogoj uskladitve z gojencem oz. učencem. Kadar koga vodimo, uvajamo novo vedenje, perspektivo ali idejo po doseženem dobrem stiku (črka R). Smo v enem izmed obeh vlog, ko vodimo ali pa smo vodeni. Ko se učimo voditi sebe, lahko vodimo tudi druge. Skrivnost dobrega vodenja je v delnem posnemanju vedenja sogovornika in natančnem ugotavljanju njegovega stanja. Prvi L označuje neverbalno vode-nje, drugi L pa verbalno. Fiziološko stanje drugega ugotavljamo s kalibriranjem.  Tega ne  rabimo le pri izbiri načinov pogovora, ampak tudi tehnik svetovanja pri učenju, izbiri interesnih dejavnosti itd.

Slovenska kratica SDVV pomeni,  da je S – spremljanje, D – dober stik, V – neverbalno vodenje, V – verbalno vodenje. Zrcaljenje

4.	Kaj če? Odgovor na to vprašanje bi lahko oblikovali v obliki naslednje preglednice:

                         Preglednica (1) vprašanj po interakcijah med psihičnimi procesi

Kako občutimo
	Občutke?
	
Kako si predstavljamo
	Predstave?
	
Kako mislimo
	Mišljenje?

Kot vidimo iz preglednice 1 lahko vsak psihični pojav povezujemo s samim seboj in z drugima dvema. V tem je njegova avto- in heteroreferencialnost. V vsakem primeru dobimo enotnost v mnogoterosti, ker se (metaforično) vse reke stekajo v ocean življenja. Če mišljenje povezujemo z mišljenjem, nastane meta-mišljenje. Eden izmed rezultatov je prikazan v preglednici 3. To pomeni, da s tretjega zaznavnega položaja opazujemo prvega – jaz in drugega, ki je ti. Z Lindahlovo bi se lahko vprašali tudi, kako poslušamo svoje poslušanje. S pomočjo odgovora na vprašanje, kako si predstavljamo svoje predstave, na katerega NLP odgovarja z zaznavnimi podrobnostmi, si lahko svoje predstavljanje izboljšamo in z  njo tudi motivacijo. Občutke občutimo v sinesteziji. Na osnovi tipičnih zaznav za tipične osebnosti dobimo različne reprezentacijske modele. 

Preglednica (2) osebnih lastnostih spoznavanja zaznavnih tipov 

REPREZENTACIJSKI SISTEMI	REPREZENTACIJSKI MODELI
	
VIZUALNI TIP – lastnosti	VIZUALNI TIP – Procesne besede in fraze	
		
Je urejen	Kot vidiš	
Hitro govori	Zdi se mi 	
Je  dober v dolgoročnem načrtovanju	Je to jasno?	
Pomemben mu je videz	Predstavljati si	
Zelo dobro črkuje in dobesedno vizualizira besede	Kot strela z jasnega	
Si  zapomni vse, kar je videl	Jasno videti 	
Potrebuje pregled, 'veliko sliko' in namen projekta ali naloge	S ptičje perspektive	
		
AVDITIVNI TIP	AVDITIVNI TIP 	
		
Rad posluša glasbo in govori melodično	Glasovi, uglašen, poklicati	
Pogovarja se sam s seboj (notranji monolog) 	Aktivno poslušati, zveni znano, 	
Ga  lahko zmoti hrup	Neslišno	
Premika ustnice med tihim branjem	Pogovor	
Lahko dobesedno ponovi, kar je slišal	Ušesa so ga	
Uživa  v branju naglas in poslušanju
	Govoriti	
Pisanje  mu ne gre preveč dobro, ker ima težave s črkovanjem	Šelestenje, žuborenje	
Rad pripoveduje zgodbe in vice	Povedati, povej po pravici	
		
KINESTETSKI TIP 	KINESTETSKI TIP	
		
Govori počasi	Lotiti se	
Se rad dotika drugih ali jim stoji blizu	Navezati stik, (ne)prijetno	
Ima  rad gibanje in športne aktivnosti	Gibanje	
Zelo zgodaj razvije mišice	Spoprijeti se	
Stvari si zapomni le, če jih poskusi	Preizkus	
Med  branjem vleče prst po tekstu	Slediti	
Med govorjenjem gestikulira	Sprehajati se	

Posamezne dele, ki so že same zase celote, funkcionalno povezujemo v sestavine celote višjega reda od znotraj navzven in obratno. Notranji stik dosežemo na več načinov. S sidranjem ali plezanjem po Diltsovi piramidi ali dodajanjem manjkajočih prvin ali z dogovarjanjem med deli s tehniko v 6 korakih. Če je treba prerazporediti že obstoječe sile, napravimo premike vrednot na hierarhični lestvici.     

Peternelova (Peternel 2005) izpostavlja naslednja pravila vzpostavljanja dobrega stika učitelja s skupino učencev v prvih 5 minutah pouka:
- oceni svoje vzdušje in vzdušje otrok v razredu,
- uglasi se s skupino v skupni ritem, skupno dihanje,
- vzbudi radovednost (nova igra, nova naloga),
- vodi skupino z uporabo čutil, ki so vir podatkov o svetu,
- Vodi učenje z uporabo predstav in gibanja,
- Upoštevaj desno in levo možgansko polovico (konvergentno in divergentno učenje),
- Ves čas ure opazuj govorico telesa otrok, njihova zrcaljenja,
- Priredi svojo govorico telesa (visok nivo avtoriteta, nizek nivo prijateljski odnos),
- Upoštevaj ritem ure: premor, vrh, zaključek,
- Ves čas se vživljaj v otroke in vase.

Vse to je res tudi v NLP, kjer dobi drugačna poimenovanja in spodbude za nove vaje. Prva in zadnja točka zadeva zaznavne položaje. Pri njih ne gre le za jaz- ti odnos, ampak tudi za sistemski meta-položaj. 4. točka je izrazit VAKOG. Predstave vzbujamo z metaforami, anekdotami, kratkimi zgodami, risbami, barvami, uporabo medijev. NLP predpostavlja razvoj kompetenc2 kot pogoj učinkovite komunikacije.  Peternelova se sicer ni navdihovala pri NLP literature, vendar jo navedena literature o osebni rasti in Glasserjevi teoriji samokontrole privede v njeno bližino. Z odraslimi učenci se sicer ukvarja andragogika, vendar pa imamo po otroškem jazu skupne točke še z otroci. Kaj vse lahko nastane v petih minutah? Veliki pok vesolja, ljubezen na prvi pogled, dober stik v NLP-ju, pre-teaching in pre-forming trenerjeve predstavitve privlačne teme, česar smo se lotili že pri 'operi' AIDA v praktiku.   
     
3. Odisejada učenja in odisejada branja

Ni naključje, da smo se zbrali v tem času rastočih energij, ni naključje, da imamo na sporedu tako pomembno temo o strategijah učenja. Osvojimo te strategije čim prej, kajti prehodi so blizu. Prehodi da. Prehajamo iz stanja v stanje, iz procesa v proces, iz sveta v svet. Iz ene realitete gremo v drugo. Kritična masa je dana. Na zemlji sedaj in tukaj ne živi samo 2 milijona Slovencev, ampak živi več kot 6 milijard ljudi. Povem vam, resnično se imamo kaj naučiti drug od drugega, če hočemo preživeti na tem planetu in če želimo živeti čedalje bolje. 

Na svet smo prijokali goloroki in bosonogi. Brez kril, da bi poleteli in brez močnih mišic, da bi stekli za žrtvijo, kadar bi bilo treba ujeti plen, da bi potešili lakoto. Ali sploh vemo, kako zelo potrebujemo drug drugega? Potrebujemo se, da se ne bi prepuščali občutkom priučene nemoči, da ne bi ostajali v bedi brez zemeljskega kruha in brez nebeškega in da bi lahko naše besede dobila krila za polet od enega osebnega sveta v drugega. Zavedamo se naše umrljivosti in kljub kratkoročnemu in dolgoročnemu spominu pozabljivosti, naše krhkosti in šibkosti. V tem kaotičnem svetu se moramo nekako znajti. Rabimo motive in sredstva za delo, organiza-cijo in orientacijo za doseganje ciljev. Mi smo tisti, ki si zastavljamo vprašanja in tisti, ki nanje odgovarjamo. Mi smo tisti, ki pišemo knjige in jih beremo, izumljamo tehnične izume za olajšanje življenja in vozila za pot do zvezd. Mi smo tisti, ki se učimo iz knjig mrtvih (tibetanska, egipčanska) in knjig življenja, učimo se iz lastnih in tujih izkušenj. To je že odisejada 2008. Učimo se parcialno in celovito, spontano in načrtovano, igrivo kot otroci in zelo resno kot odrasli. Morda se bomo učili še kot mrtvi, ko bomo prehajali iz enega (bardo) stanja v stanja v drugega in bomo prek del vplivali na  naše otroke. 

Zastavimo si širše osnovno vprašanje: ali smo duhovno pripravljeni na učenje. Odgovor nanj je prvi od številnih korakov učenja, s katerimi se bomo srečali. Ožje vprašanje pa je, ali imamo dober stik, ki nam omogoča končni uspeh, ali pa moramo začenjati od začetka kot Sizif, ki se mu cilji vedno znova odmikajo zaradi pomanjkanja dobrega stika s sogovornikom, ker se mu ogromna skala njegovih naporov z gore znanja zvali nazaj v dolino nevednosti. Kako vemo, ali dober stik imamo ali ga nimamo, kako ga vzpostavimo, če se nam izmakne. Kaj pa sploh je, če je že tako pomemben. Gre za startno pozicijo zaupanja, za pogovor dveh ali več oseb in za sledenje enega za drugim. Ali učitelji spremljamo učenčeva fiziološka stanja, da bi si pridobili njegovo psihološko spremstvo, se mu pustimo voditi, da bi ga vodili, ali mu zaupamo, da bi bili vredni zaupanja učencev. Ali upoštevamo zlato pravilo?            

Iz te dispozicije napravimo trans:
Sedimo sproščeni, zaprimo oči. Prepustimo se sprehodu po rajskem vrtu med drevesi življenja. Kako čudovite barve imajo, kako lepo žvrgolijo ptice na njih? Pred seboj zagledamo bogato okrašena vrata znanja. In že stopamo skozi vrata strateško podprtega, metodičnega in sistematičnega učenja. Preplavljajo nas občutki radovednost. Občutimo privlačnost nezna-nega, skrivnostnega in neskončnega. Zdi se nam, da vedno znova  uresničujemo lepoto, dobroto in resnico. Čutimo tla pod nogami, ko stopamo  po svoji in skupni poti  do enosti vsega. V duhu povezujemo logiko razuma in logiko srca. Sredi srca prebivamo doma sredi lastne esence odprtega vprašanja, ki vsakega postavi na pot od začetka do kraja, to je pot iz preteklosti  do odprte prihodnosti. Ostanimo nekaj časa v teh valovih čudovitih občutij, ki jih sprožajo vprašanja četvernega formata, ki se prične z zvedavim zakaj in se konča s kaj če bi se povrnili v svet budne in pozorne dejavnosti, medsebojnega razumevanja in sodelovanja. In tako vsak v svojem ritmu odpre oči.  

Glede na dejstvo, da Slovenci nismo med najboljšimi bralci na svetu in da imamo še rezerve pri razvijanju bralne pismenosti že doma in v osnovni šoli, si poglejmo, kako kompleksen je proces branja. Malokdo pozna fiziologijo bralnega procesa in malokdo je fenomenolog, ki bi se ukvarjal s tvorjenjem pomenov besed. Razlikujemo med učenjem branja  in branjem zaradi učenja. V prvem delu tega zapisa smo govorili pretežno o branju zaradi učenja. Pri razlikovanju ljudi, ki uporabljajo različne zaznavne poti – kanale smo naleteli tudi na razlike v razumevanju pisane in brane besede na eni strani in slišane na drugi.      

Poglejmo si, kako deluje človekova posebna sposobnost branja. Pojasnjevanje bralnega procesa ima že kar dolgo zgodovino. Vemo, da se branje besedila začne z očmi, a se pri njih ne konča.  Ne da se pojasniti le mehansko, a dejavnikov branja je toliko, da so komaj obvladljivi, spoznavni. Nimamo nobenega 'vidnega duha' v možganih. Vse zaznavne poti naj se končajo v nekem splošnem čutu (common sense) v možganih.  Ali črke dosežejo naše čute ali mi posežemo po njih? Morda bi rabili 100 različnih spretnosti. Sodobni študij nevrolingvistike, povezave med možgani in jezikom, se je začel l. 1865. Tedaj  sta M. Dax in Broca istočasno zapisala, da pri večini ljudi prevladuje leva možganska polovica pri kodiranju in dekodiranju jezika. Manjšina ima desno polovico 'reprogramirano'  in je obojeročna ali levičarska. Pri nekaterih se jezikovna funkcija razvije na drugi strani kot pri večini. Še nedavno so v šoli preganjali levoročne otroke. 

Lecours je v l. 1980 podal vrsto opažanj o delovanju branja. Pri 90. letih spomin ne zadošča, da bi prebrali od začetka vrstice do konca. Obstajajo glasovne in ideogramske pisave. Pred 100 leti je oftalmolog Javal odkril, da skačemo po straneh. Beremo v kratkih premorih. Že Oliver Sacks, ki je analiziral dva pacienta, enega afazika, ki se je razgovoril v nesmiselni latovščini in drugi agnozik, ki običajnemu jeziku ni znal  vdahniti tona ali čustva, je trdil, da za izrekanje pomena potrebujemo vse svoje bitje, za razumevanje pa potrebujemo precej več kot golo prepoznavanje besed. Nekaj podobnega lahko rečemo za branje napisanih besed. Ko bralec sledi besedilu, izreka njegovo sporočilo in pomen z metodo priučenih pomenov, družbenih konvencij, prejšnjih branj, osebnih izkušenj in osebnega okusa.  Vemo, da branje poteka v točno določenih možganskih predelih, vendar niso udeleženi le ti. Vemo, da je branje enako kot mišljenje, odvisno  od naše zmožnosti za dešifriranje in rabo jezika kot tvarine besed. Še vedno pa ne vemo, ali je jezik odvisen izključno od tistih, ki tolmačijo tisto, »kar pisanje nakazuje v namigih in sencah.« 

Pri jezikoslovnem pouku v devetletki se pogosto obljublja učencem, da bodo osvojili osnovno in zahtevnejše izrazoslovje, frazeologijo in idiomatske posebnosti, razvili sposobnost razume-vanja zelo zahtevnih tekstov v slušni, pisni obliki ter samostojno nastopali v medsebojni in medkulturni komunikaciji, lahko boste brez težav brali strokovno in poljudno literaturo. Toda, ali se sploh zavedamo, kakšno božansko naključje je branje. 

Pogosto se v učnih programih tudi obljublja razvoj samostojnega in kritičnega mišljenja. Vprašanje pa je, kako povezovati desno in levo možgansko polovico glede na to, da poznamo listo funkcij (v preglednici spodaj), ki se od njiju pričakuje. 
  
      Preglednica (3) Funkcionalnih specializacij leve in desne možganske hemisfere po Brajši

MIŠLJENJE LEVE                                       MOŽGANSKE 	IN      DESNE 
POLOVICE	
Digitalno 	Analogno – metaforično 	
Racionalno-logično 	Intuitivno	
Pravila  in zakoni 	Slikovno in oblikovno	
Analiza in detajli	sinteza in splošni pregled  	
Vzročno – posledično	Sinhrono	
Razumsko (IQ)	Emocionalno (IQ+EQ)	
Uporaba  govora  	Misli brez besed	
Natančnost postopkov	Spontana govorica telesa	
                
Kodo besedila rekonstruiramo tako, da jo obdelamo s sklenjenim nizom nevronov v možganih, ki se prilagaja naravi besedila. In jo prepojim s čustvenim in telesnim občutenjem, intuicijo, dosedanjim znanjem in z dušo-duhom, odvisno od tega, kdo sem in kako sem to postal (Manguel). Bralci si pomen predstavljajo s podobami in novimi ubeseditvami. Najčudovitejša sposobnost pa je, da med branjem ustvarjajo pomen z vzpostavitvijo povezav med svojim vedenjem in spomini na izkušnjami na eni strani ter med zapisanimi stavki, odstavki in celimi zgodbami na drugi strani. V tem ni samo alkimija branja, ampak tudi alkimija poslušanja. V okviru jezikovnih in logičnih pravil skušamo najti enega ali več pomenov prebranega ali slišanega. 

5. Za konec

Raziskovali smo osebno postavljanje ciljev. Človek popotnik išče, najde dober stik in mu sledi z dobrim namenom, da bi živel po zakonih duha in materije. Vsak naslednji učni korak spremeni njegovo stojišče in izhodišče, s tem pa njegov pogled. (obzorje pogleda) na njegove učne možnosti. Vsak učni korak lahko poveča njegove zmožnosti in vsi skupaj jih povečujemo v rodovni samoniklosti vse življenje.  
  
Pohvale in druge oblike pozitivnih pričakovanj spodbudno delujejo na razvoj nadarjenosti. Njihovo delovanje poznamo kot Pigmalijonov efekt ali samouresničeno prerokbo. Ni pa to vse. Pričakovanja brez realnih in primerno spodbudnih ciljev se lahko izjalovijo. Prav je, da se jih čim prej nauči postavljati učenec sam že zaradi njegovega sodelovanja pri ocenjevanju realizacije doseženega z učiteljem.   V NLP poznamo tehniko S.M.A.R.T., ki nas sistematično usmerja k spremljanju osebnega, poklicno-kariernega, poslovnega ali komunikativnega razvoja. SMART uporabljamo na vseh področjih osebnega življenja. Modificirano bi z njo lahko spremljali tudi družbeni razvoj, saj vidimo, da razne strategije pogosto ostajajo v predalih, ker so bili razvojni cilji nenatančno postavljeni.

6. Opomba

1.  Podpoglavji 2 in 3 sta nastali po moji predstavitvi NLP teme Spodbujanje učenja, dne 20. 03. 08  v okviru programa za usposabljanja učiteljev na podjetju Entra.  

2. Kodelja (2005) je pokazal na številne probleme v razumevanju sodobnega trenda kompetenc v tem, kar so in  kako se merijo in vrednotijo. Tako kot z univerzalnimi vrednotami so težave tudi z omnipotetnostjo človeka, vendar pa je to razumljivo glede na razvojne stopnje, ki imajo vsaka svoje omejitve.
 
Literatura

- http://de.wikipedia.org/wiki/Rapport_(Psychologie)
- Kodelja, Z. (2005). Elementi za analizo pedagoškega diskurza. V: Šolsko polje, 2005. l. 
XVI, št. ½, str. 5-16.
- Lindahl, K. (2008). Sveta umetnost poslušanja. 40 razmislekov o tem, kako negovati duhovno vajo. Ljubljana, Govinda.
- O'Connor, J. & Seymour, J. (1997). Spretnosti sporazumevanja in vplivanja. Uvod v nevrolingvistično programiranje. Žalec, Sledi. 
- Peternel, S. (2005). Prvih pet minut. Nova Gorica, Educa.
- Schwarz, A., Schweppe, R. (2004). Moč podzavesti. Nevrolingvistično programiranje. Ljubljana, MK.

II. Učenje kot tema NLP

1. Uvod

Spodbuda za nastanek tega prispevka je ugotovitev, da Slovenija po eni strani teži k čim večjemu številu čim višje izobraženih in pristaja na načelo vseživljenjskega učenja in izobraževanja, po drugi strani pa raziskava TIMSS 2003 kaže, da se učenci ne učijo z veseljem. Zato v predstavljenem prispevku raziskujemo vrste celovitega učenja, ki na nek način že vključujejo značilnosti flowa. Raziskujemo splošne pogoje, posebne postopke in pojavne značilnosti flowa. Ni dovolj upoštevati le to, kar je raziskal o flowu Csikszentmihalyi, pač pa si je obvezno pridobivati tudi lasne izkušnje. Potem opazimo, da je pristopov k flowu več. K njemu vodijo različne vaje NLP. Za različne tipe osebnosti so privlačni različni tipi dejavnosti.

Po drugi strani pa učenje flowa pomaga pri navajanju na veselje do učenja sploh. Znano je, da se vsi ne učimo vsega in tudi tega, kar se učimo, se ne učimo na enak način. Individualizacija in diferenciacija je prisotna tako pri izbiri učnih stilov po Kolbu kot pri izbiri poti za nastanek flowa. Razlog za to, da je v naših šolah premalo spontanega učenja in flowa je v tem, da otroci prehitro izgubijo radovednost oz. čudenje, ki je osnovni pogoj za ustvarjanje flowa in ustvarjalno učenje v različnih oblikah. Različne NLP tehnike vodijo do flowa kot tudi različne didaktične metode in oblike vodijo do ustvarjalnega, transformacijskega učenja.  

Postavljanje ciljev v učnih pripravah je aktualna tema, ker učitelji ne pišejo radi učnih priprav. Antropološko gledano je človek smotrno bitje, ki si postavlja cilje. Postavljanje ciljev je sestavni del managerskega znanja. Cilji so pomembni za doseganje kakovosti in učinkovitosti dela. V tem prispevku nas zanimajo cilji osebne rasti.  Postavljanje osebnih in institucionalnih ciljev je stvar vseživljenjskega učenja. S postavljanjem ciljev se cilje učimo uspešno postavljati, tako da najprej ovrednotimo dosedanje postavljanje ciljev. Razlikujemo različne vrste ciljev od najpomembnejših, ki zadevajo že smisel poslanstva, do najmanj pomembnih. V vsakdanjem življenju si cilje postavljamo prek po- in dogovarjanja. Zato se učimo tudi tehnike dogovarjanja, ki ne spadajo le v poslovni svet, ampak tudi v šolo. Tudi družinska šola sloni na dogovarjanju glede postavitve meja. V prispevku analiziramo tri učne priprave za cilje, sidranje in pogajalski model.   

2. Vrste učenja po Kolbu in McCarthyjevi

Verjetno je, da bodo imeli učenci kasneje takšen odnos do dela, kakršnega imajo do učenja. Ni vseeno, kakšen odnos do učenja in dela, ki ga opravljamo,  imamo. Cilja vseživljenjskega učenja kot sta aktivno državljanstvo in zaposljivost, ni mogoče uresničiti brez vrednot social-ne kohezivnosti, socialnega kapitala, kulture zaupanja štirih vrst učenja (za (so)bivanje, delo, znanje in sodelovanje), razvijanje poslovnega partnerstva in postmodernih vrednot. Vrednota učenja spodbuja diferenciacijo različnih tipov in stilov učenja. Danes govorimo že o global-nem učenju kot učenju oz. izobraževanju za razvoj (developmental learning – education for development). Jasno je, da se vsak tip oz. stil učenja da analizirati po 4 tipih vprašanj, jasno je tudi, da je globalno učenje učenje za globalizacijo in da je celostno, kar pomeni, da se sestoji iz izkustvenega dela (experiential learning) in racionalnega dela kakor spoznanje. 
    
Ker postaja z znanjem  temeljna  vrednota tudi učenje, je treba učence usmerjati, da se nenehno učijo tudi po drugih informacijskih virih in v izvenšolskih ustanovah. Pri tem se odpira problem vseživljenjskega učenja in izkustvenega učenja. Vse večji je pomen pouče-vanja zaradi ustvarjalnega, vseživljenjskega učenja. Na prvo mesto stopa poučevanje (teaching) zaradi ustvarjalnega (kvantnega, interaktivnega, osebnostno pomembnega, celost-nega, izkušenjskega, reflektiranega), vseživljenjskega učenja in učenja na različnih področjih znanja (life wide learning). Znotraj procesa vseživljenjskega učenja in izobraževanja pa ni pomembno le to, da se učenci čim več učijo, ampak je še pomembneje, kako se učijo.  Če danes več vemo o tem, kako naj bi se pod vplivom sugestopedije učenci učili ob glasbi, pa povejmo še, kako naj bi se bolj kakovostno učili s pomočjo ustvarjanja flowa. Posledično ima od tega koristi tudi država.

Kolb namreč razlikuje tri razvojne faze učnih stilov: 1. pridobivanje znanja (do konca splošnoizobraževalnega šolanja), 2. specializacija (strokovno šolanje oz. študij, prvi del poklicne socializacije) in 3. integracija (drugi del poklicne socializacije, zrelost). (Marentič-Požarnik 1995, 88-89). Po Kolbovem pojmovanju izkustvenega učenja opazujemo osebnost-no rast in razvoj učencev skozi opazovanje njihovih stilov učenja: konvergentnega, divergentega, asimilativnega in akomodativnega. Pri McCarthyjevi so to inovativno, vsebin-sko, eksperimentalno in odkrivajoče učenje. Zadnja tabela kaže, katere sposobnosti vodijo do določenega stila.  
 
V pedagoški literaturi je eden najbolj dodelanih ravno Kolbov model učnih stilov. Kolb  (1974, 1976, 1984) je opredelil učenje kot proces, v katerem se znanje kreira skozi transformacijo izkušenj. Napredovanje v učenju poteka preko štirih učnih sposobnostih, vsaka sposobnost je v krogu lahko na prvem mestu. Osnova je  izkustveno učenje (podobno kot J. Dewey). Gre za naslednje sposobnosti: opazovanje in refleksija, aktivno preizkušanje, generalizacija in abstraktna konceptualizacija.

Kolbovo elipso prikazujemo v tabeli 2 kot krog s štirimi učnimi sposobnostmi. Puščice označujejo, da je vsaka učna sposobnost lahko na prvem mestu.

        Tabela štirih Kolbovih učnih stilov z opazovanjem in refleksijo
        	  	
DIVERGENTNI STIL					ASIMILATIVNI STIL								

Konkretna izkušnja	    					abstraktna konceptualizacija in
                                                                                                generalizacija

AKOMODATIVNI STIL					KONVERGENTNI STIL

				Aktivno preizkušanje		

4 delno shemo učenja in načinov vpraševanja uporablja tudi B. McCarthyjeva1 in Marentič Požarnikova (2000). V osnovni in srednji šoli so v zastopani v predmetniku trije sklopi predmetov kot so naravoslovje z matematiko, družboslovni in humanistični. Za učenje različnih sklopov predmetov niso primerni vsi učni stili v enaki meri. Serialisti, oziroma osebe z analitičnim učnim stilom, so bolj konvergentni in refleksivni pri svojih miselnih procesih, bolj previdni, konzervativni, ozko usmerjeni in pogosto zavračajo možne povezave. Njihova nevrološka aktivnost je vezana na levo možgansko hemisfero, zato so nagnjeni k lingvistični, simbolični in semantični percepciji. So bolj emocionalno zavrti in zaprti vase. Matematika in naravoslovje sta področji, ki ju večkrat izberejo za svoj študij. Strategija doseganja učne uspešnosti bi morala biti v prihodnje usmerjena na te učence.   

4MAT shemo 4 tipov vprašanj Bernice McCarthyjeva razčlenjuje tako kot prikazuje tabela 3: 

Krog spretnosti glede na vloge 

Zakaj – motivator 
Kaj – učitelj - prezentator
Kako – svetovalec – coach, povezovalec-moderator
Kaj če – sodelavec pri odkrivanju, raziskovalec, igralec, supervizor

V kvadrante 4MAT-a sodijo po vrsti inovativno, analitično-akumulativno, zdravorazumsko in dinamično – samousmerjevalno učenje. Zgornji četverni tabeli bi bilo smiselno dodati peto vprašanje, kdo so tisti učenci, ki pridobivajo znanje in tisti učitelji, ki ga posredujejo. Ni vseeno,  ali so v svojih očeh pomembni ali nepomembni, ali imajo togo identiteto ali fleksibilno. Tudi ni nepomembno, kakšen je učitelj - ali je bolj človeški ali bolj strokoven. Ocenjevanje sebe glede na navedenih pet  vprašanj ima tako samoevalvacijski, diagnostični in prognostični pomen, ker ne gre le za oceno stanja, v katerem se vsakdo nahaja, ampak tudi za možnost obvladovanja drugih načinov vpraševanja, mišljenja in učenja. Učitelj si mora najprej sam pridobiti različne vrste znanja, ker te sodijo v kompleksen pojem njegove profesionalne kompetentnosti. Znano je, da sem ne sodijo le ekspertna in didaktično pedagoška znanja, ampak tudi socialno-psihološka, ki omogočajo razumevanje razvojne stopnje učenca, njegovega socialnega okolja. Za odnos med učenci in učitelji, kakor tudi med klienti in terapevti velja, da je treba vprašati, če hočemo kaj razumeti. Ni vseeno, v kateri smeri se krog učenja vrti, ker je od tega odvisno, kako se vprašanja povezujejo (npr. od kaj h kako ali od kako h kaj).
 
Ker večina ne pozna različnih tipologij spraševanja, še vedno potekajo odnosi v življenju, šoli ali kaki drugi ustanovi brez eksplicitnih vprašanj.  Tradicionalna vprašanja s področja vzgoje in izobraževanja so: 
1. kakšna so pričakovanja udeležencev pouka, 
2. kdo (kateri učitelj) poučuje, 
3. kako pouk organizira in 
4. kaj se učenci naučijo.  

Že ta vprašanja kažejo na opisno, načinovno-metodično in ciljno-namensko znanje, kar že nakazuje shemo 4MAT sistema, če upoštevamo še vprašanje, zakaj je organiziran pouk tako in ne drugače in kaj bi se zgodilo, če bi bil organiziran drugače. In v tej točki nastopi učitelj kot trener NLP-ja, ki zna svoje pristope preokvirjati v smislu individualizacije in diferenciacije pouka.  

Učenec je z vprašanjem 'zakaj' vpleten v določeno aktivnost. Ta značaj je podoben tipu sensing-perceiving v Myers – Brigges Type Indicator – MBTI). Abstraktni učenec je po vprašanju 'kaj'  podoben intuitivcu in mislecu. Učenec, ki odgovarja na vprašanje 'kako' je podoben senzitivcu in presojevalcu, učenec 'kaj če' je intuitivec ali človek z občutkom.

Pokažimo še, kateri postopki sodijo k vsakemu izmed štirih tipov. Ti štirje tipi vprašanj so značilni za stile učenja učiteljev in učencev, ki so prirejeni Kolbovi shemi, ki jo prikazuje tabela Kolbovega kroga s štirimi učnimi sposobnostmi. Puščice označujejo, da je vsaka učna sposobnost lahko na prvem mestu.

Preobremenjenosti v šoli se razbremenimo, tako da jemljemo le tisto, kar lahko preizkusimo, da damo večjo težjo izkustvenemu učenju. Če bi učitelj poznal učne stile svojih učencev, bi vsak od njih lahko bil uspešen. Pri ugotavljanju določenega učnega stila2 in oblikovanje svoje strategije in stila poučevanja učitelj poznava in vključuje naslednja spoznanja o učencu: dispozicije, interese, odnos do okolja  in talente (Tomić, 2003; 220 – 223). Poučevanje je tem bolj prožno in celovito, čim bolj lahko učenec in učitelj pridobivata znanje na vse štiri načine, čeprav pri vsakem prevladuje drug način. Danes  je 'vedeti kako' pomembnejše kot 'vedeti kaj', kar do določene mere potrjuje tudi pilotska raziskava preliminarnega anketiranja učencev in učiteljev, ki smo jo izvajali v Slovenskem društvu za NLP in Pedagoškega inštituta.  Le za redke učence in učitelje sta značilna dva tipa vprašalnic, večina se nagiba k 4. vprašanju 'kaj če'. Vzorec anketiranja je bil majhen. Obsegal je le tri osnovne šole, dve gimnaziji in eno srednjo ekonomsko šolo, tako da ne moremo izvesti univerzalnih sklepov. Očitno je naša šola že dovolj reformirana in so informacije splošno dostopne, da se večina ne opredeljuje več za opisno (deskriptivno) znanje, učenje po delih in za frontalni pouk. Slednji je še najbolj zakoreninjen, vendar pa bolj zaradi prikladnosti kot zaradi dejanskih edukacijskih potreb.

Spoznavamo, kaj vpliva na proces učenja, kako izbiramo cilje glede na uporabljene vire in kako se motiviramo in spoznavamo, katere cilje bi dosegli, če bi se učili  vedno bolje. Vemo, da posameznik le težko združi vse štiri v enaki meri, ker je nagnjena bolj k enemu kot k drugemu. Spoznanje vseh pa ji omogoča, da lahko razume prehode od teoretikov k praktikom, kar je že Aristotelovo spoznanje in se jih vsaj delno priuči. Aristotel je poudarjal prednost teoretikov, danes pa imajo praktiki prednost tako kot imajo prednost zmožnosti pred znanjem.     

V NLP govorimo o preokvirjanju, ki je morda eden izmed transferjev učenja. Marentič Požarnikova pozna celo več teorij transferja (npr. generalizacija, konkretizacija). Nekaj lahko prevzameš od drugod za obogatitev že obstoječih stikov oz. za premagovanje in preseganje stiske, ki je trajala že dlje časa. Ni dovolj le drugačnost gledanja, ampak večja polnost gledanja oz. delovanja. Pot nazaj je nesmiselna, toda tudi stopicanje na mestu ni dovolj. verjetno je, da če tistega, kar si razvil ne integriraš, ostane nekje ločen delec in se moraš povrniti, ne da bi bil sestavni del izkustva. V izkustvu bi moral imeti transformacijo sebe, kar pomeni da je kooperativno učenje transformacijsko. Tega učenja je v šoli še premalo.                    

2. Strukturne funkcije flowa

Ekstatična komunikacija je višja stopnja od flowa, ki cilja k osebni transformaciji. Naša naloga je, da iščimo kanal flowa, ki je med dolgčasom in stresom. Naša naloga je, da čim dlje ohranjamo prav takšno srednje stanje za delo. Flow3 dosežemo, ko se povsem osredotočimo na dejavnosti. Dolgočasno delo je treba opravljati poduhovljeno umetniško, športno in igrivo. Pri prenapornem delu pa je treba zmanjšati zahteve.    

Strukturne značilnosti flowa:
1. sproščenost – zavest v alfa stanju
2. pozornost – koncentracija
3. neposredno izkustvo
4. navdih – inspiracija.

Splošni pogoji nastanka flowa:
1. realistično formulirani cilji in podcilji
2. pogosto preverjanje povratnih informacij
3. osredotočenje na dejavnost
4. sposobnost natančnejše definicije izzivov,
5. razvijanje in prilagajanje sposobnosti
6. občutenje lastnega nadzora
7. aktivno delovanje, ki smo ga sami sprožili in ga vodimo

Posebni postopki:
1. odkrijte dejavnosti in cilje
2. poiščite pripadajoč izziv, smisel, veselje
3. ostanite čim dlje v toku 
4. pridobite si neposredne izkušnje

Znaki flowa 
1. čas izginja v brezčasje 
2. vživljanje v aktivnost
3. zlitje s celoto do pozabljanja nase
4. občutki sreče, veselja
5. občutek lepega in poglobljeno razumevanje zadeve.

Inspiracijo (navdih) imamo tako kot sproščenost vedno na voljo, vprašanje je le, ali jo intenzivno občutimo. Jasno je, da jo občutimo tem manj, čim bolj smo v distresu in obratno. Vprašanje inspiracije je vprašanje samomotivacije, tako da je ena pogoj za drugo. Za ustvarjalni flow so po mojem mnenju potrebni še občutki, da si zamišljeni rezultat zaslužimo, da si ga lahko podarimo, da smo sposobni videti jasno in napraviti odlično, zlasti pa, da se počutimo ob tem dobro, najbolje. Znano je, da svoje uspehe lahko modeliramo po zgledu uspehov drugih ali pa si zasidramo že prejšnje uspešne načine. Zasidramo si tista občutja, ki smo jih imeli, ko smo se določenih postopkov lotili, da si jih laže sprožimo, ko jih želimo. Tudi v NLP lahko nekaj časa igramo 'kot da' smo v njem, dokler ne pademo vanj. Za nastanek flow-a ni nepomembna visoka samozavest ali samopodoba v smislu 'če zmore on(a), zmorem tudi jaz. Tudi ni odveč pogum, da se težke dejavnosti lotimo in da jo izpeljemo do konca.    

V flowu nezavedno predelujemo izkušnje sami zase. Nezavedno  deluje kot avtomat. Odziva se na želje zavesti in to tem bolje, čim bolj smo prepričljivi. Nezavedno ne prenese zgolj mehanskega ponavljanja, pač pa nanjo ugodno vplivajo mantre, meditacije, molitve, mudre, vizualizacije.  Naloga nezavednega je dosegati cilje in naloge, ki si jih zastavlja zavestni um. To služi kot splošna priprava. Tudi športniki se v mislih pripravljajo na pravo tekmovanje.   

Za flow, v katerem je udeležena v večji meri intuicija, lahko uporabimo vseh pet elementov, ker smo 'v elementu'. Plavamo po svoji notranji reki doživljajev, plezamo po (kabalističnem) drevesu, pri čemer se identificiramo z lesom, vdihavamo in izdihavamo zrak (prana) kot duša,  gorimo kot ogenj sveče in ustvarjamo težo pomenov kot zemlja. Obenem pa ohranjamo še nepojasnjeno psihonevrološko skrivnost o tem, kaj natanko se dogaja v naših možganih, da nas kot srečneže flow doleti. To skrivnost so že nekateri skušali pojasniti. D. Goleman meni, da je del naših možganov 'miren', zato da nas v drugem delu intenzivna čustva preplavijo, Galan in Marguire (2000) navajata, da je treba pred flowom ponavljati afirmacije, ki nas opolnomočijo. Navajata tudi avtorje, ki opozarjajo na to, da naj bi se prej telesno in duhovno sprostili z abdominalnim dihanjem (stik s prano) in telesnimi vajami.    
 
Csikszentmihaly (1991) je izhajal iz teleološkega (autotelic) sebstva, ki si sam postavlja cilje in ima nadzor nad tem, kar dela in misli obenem pa ljubi sedanji trenutek.  Motivacije označil t. i. flow, stanje nekakšnega zanosa, ko dejavnost človeka potegne vase in pri tem izgubi občutek za čas, utrujenost in ustvarja brez težav. Koncentracija je globoka, ker osebe ne skrbi neuspeh.  Flow dosežemo, ko se povsem osredotočimo na dejavnosti. Dolgočasno delo je treba opravljati poduhovljeno umetniško, športno in igrivo. Pri prenapornem delu pa je treba zmanjšati zahteve.    

V flowu je kombinacija racionalnega in intuitivnega dela sebe. V sedanjem trenutku si lahko asociiran kot realist ali disociiran kot sanjač. Polnost trenutka seveda doživljamo asociirano in tedaj smo v flowu. V tem primeru smo najbolj dejavni, ker vplivamo na prihodnost. Sedanjost lahko uporabljamo za načrtovanje ciljev in za realizacijo. Czikszentmihaly (1991) daje tudi navodila, kako najti  kanal flowa, ki je med dolgčasom in stresom. Naša naloga je, da čim dlje ohranjamo prav takšno srednje stanje za delo. 

Flow definiramo tudi kot organizirano spontanost in je najvišja stopnja čustvene inteligence za uspeh in učenje. Zato ga lahko tisti., ki jo razvijajo, večkrat 'prikličejo' kot oni, ki ne trenirajo EQ. Flow je naša notranja reka, ki jo usmerjamo kakor tudi pospešujemo ali upočasnjujemo njen tek. V flowu so emocije pozitivne, intenzivne in osredotočene na nalogo. V depresiji smo ločeni od teka notranje reke in zato ne ustvarjamo. Ko preidemo svoje običajne meje, ga začutimo kot spontano veselje in samopozabo. To je edino, kjer v ljubezni pozabimo sebe. Ekstaza  je predhodnica tega, v popolnosti izrazimo svoje talente. Tudi sam flow se da brez drugih inteligenc trenirati in se ga učiti. V flowu smo predani sledenju ciljem dejavnosti. Omogoča navdih in pomeni transformacijo ega  v višjem zavedanju. 

Če smo sproščeni in igrivi kakor otroci, ustvarjamo klimo polne budnosti, pozornosti in imamo odličen odnos z vodjem ali notranjim vodnikom potem smo zlahka osredotočeno dejavni. Flow ni možen v birokraciji in gledanju TV, je pa možen pri religioznih obredih. Svobodna družba omogoča več flowa kot nesvobodna. Težko bi ga našli v avtokratski družbi pri avtokratskih osebnostih. Flowa tudi ni pri konformnih osebnostih in njihovih dejavnostih, ampak pri avtentičnih. Flow je v službi motiva samoaktualizacije, čeprav je možen tudi na osnovi preživetja, kadar smo v krizi. To pomeni, da ni zanj nujen le motiv za nekaj, ampak tudi nasprotovanja nečemu.  Flow je znan na vzhodu v budizmu in taoizmu in na zahodu v transpersonalni, globinski psihologiji. Velja tudi, da je flowa tem manj, čim več je distresa. To pomeni, da flow omogoča pozitiven odnos do dela in učenja, pozitivno mišljenje in delovanje. Zanj je potrebna tudi določena samodisplina (gr. gymnatsu, lat. disciplus) kot umetnost podrejanja in poslušnosti. Ker daruješ drugim tisto, kar izterjaš od sebe, je treba biti do sebe kar najbolj zahteven. To pomeni, da je treba cilje zvišati, če prenizki in slabo postavljeni cilji zbujajo letargične reakcije. 

Cornell uči, da se flow pojavi na osnovi univerzalnih zakonov zavesti. S transom ga lahko primerjamo zaradi stika telesa in duha, poglabljanja v nezavedno in po njegovi prevladujoči intuitivni naravi. Prav tako tudi po sproščenosti in brezskrbnosti. Flow vodi k višjim standardom kakovosti, trans pa k višji zavesti. Le pristno oseben odnos do dela in učenja nas popelje v flow. Pasivno sprejemanje informacij seveda še ni flow. Psihologija je idejo flowa sprejela kot sestavino optimalne izkušnje in optimalne dejavnosti šele v 90. letih, ker prej ta pojav ni bil operativno definiran in tako dostopen posnemanju.   

3. Kakšne so optimalne povezave med učenjem in flowom?

Izkustveno bi ugotovil, da nekateri raje postavljamo na vrh vrednostne lestvice tiste vrednote, ki so bližje flowa, nekateri pa raje tiste, ki so bližje letargiji – lenobi, ker se jim zdi to bolj  varno. Ne vodi vsaka oblika celovitega učenja h globinski ravni. Nekatere ostajajo na površini. Vendar pa flow, ki korenini v nezavednem omogoča globinsko učenje nasproti površinskemu (deep learning – superficial learning).

Življenje je športna, umetniška ali kakšne druge vrste igra. Zato ni vseeno, kako jo igramo. Shinn odgovarja na vprašanje, kako jo igrati. Resnost pri dogodkih, ceremonijah, dosežkih, se prej ali slej izrodi v neumnost. Sprejmi življenje kot igro in jo igraj z vsem svojim bitjem, vendar se ves čas zavedaj, da je to igra. Nikoli ne prepričaj sebe, da je neka stvar izjemno pomembna ali izjemno resna. Morda je oboje! Igraj se, pa vendar ne bodi ciničen in se ne norčuj in se ne posmehuj drugim. Naj bo to spoštljiva igra, kjer kot igralec spoštuješ svojega nasprotnika.

Učenje pod prisilo ni učenje z veseljem. Ko se učimo z veseljem, ko se učimo tako da odkrivamo nove povezave. Ko smo pri učenju ustvarjalni, se učimo transformacijsko, izkustveno refleksivno in osebno pomembno (personal significant learning). Tedaj se počutimo dobro (well being) v svoji reki življenja (nem. Lebensfluss).  

Andreas in Faulkner (2003) ne pišeta o flowu, ampak kar o vrhunskih doživetjih po Garfieldu. Menita, da se jih da modelirati s pozitivnim odnosom, ki premaguje občutek čustvene nemoči. Avtorja (2003; 286-288) predlagata swish tehniko za samo-opolnomočenje (self-empowering) in ustvarjanje vtisa vrhunske izvedbe (creating a peak performance imprint) (2003; 291-293). To je več kot samo vstop v krog odličnosti. Prva tehnika pomaga organizirati nezavedne vire. Doživljanje vrhunskega izkustva (peak experience) ni isto kot opravljanje vrhunske izvedbe (peak performance). Maslow raziskuje prvi pojav, Garfield pa drugega. Mi pa iščemo most med njima. Dokazujemo, da je sam osredotočen proces osrečujoč. Nanj smo fizično in psihično pripravljeni. Sicer pa je priporočljivo, da smo pri izbiri virov iznajdljivi, da se lahko identificiramo z ugotovitvijo M. Austina, po kateri je človek to, kar priteka k njemu iz tisočerih virov.  

Bodimo čim bolj kongruentni pri sprehodu po Diltsovi piramidi gor in dol, delajmo čim bolj osredotočeno, da ne izpademo iz toka kot procesa – flowa, ki vodi naravnost k cilju. Cilj je biti v trenutku in biti izven njega le toliko, kolikor najbolj zaželeno iz preteklosti in prihodnosti prihaja k tebi. Preteklosti se v NLP osvobajamo s tehnikami changing history, decision destoying in s time line therapy. V prihodnost vstopamo s korakom v prihodnost - future pace. Skladnost tudi pomeni, da smo radi v trenutku, ki je predhodnica naslednjega v prav takšni višini in lepoti kot je prejšnji. 

Vse poti NLP tehnik vodijo k flowu, če se tako naravnamo in jih sprogramiramo. Seveda ne bomo rabili vse hkrati, kar bi bilo nemogoče. Možno pa je, da v neki situaciji uporabimo eno, v drugi pa drugo glede na to, katero oviro je treba premagati. Morda smo preveč zaskrbljeni in premalo sproščeni. Tedaj poglejmo, kaj nam povzroča distres in se tega izognimo npr. z 'rušenjem negativnega sidra'. Če določene učne vsebine ne maramo, se vprašajmo, kaj bi se zgodilo, če bi jo marali in uporabimo popravek prejšnje odločitve (decision destroying). Pogosto nam manjka samomotivacija in uporabimo strategije za motivacijo za (motivation towards) ali pa je potrebno spremeniti časovno črto, da se naravnamo načrtno (through time). 

Transformacijsko izkušenjsko učenje, ki sloni na globinskih spremembah (Watzlawick jih imenuje tudi spremembe druge stopnje) spremlja flow, ki izhaja iz sebstva, medtem ko ga preobremenjenost in distres4 preprečujeta.  Katerokoli razdelitev učenja (ne le Kolbovo ali Entwistlovo) obravnavamo, ugotovimo, da je flow verjetnejši v širših ozirih kot v ožjih. Bolje je, če učitelji in učenci obvladujejo več vrst učenja in ne le svojo najbližjo.   

Danes razumemo Camusov zaključek eseja o Sizifovem mitu, po katerem si je treba Sizifa zamisliti srečnega. Lahko si ga zamislimo, če si predstavljamo, kako v potu svojega obraza, vali skalo po hribu navzgor po benigni spirali. Skala se sicer sama od sebe zvali navzdol, ker  naša delovna vnema popusti. Toda ko nas spet zgrabi, skalo ponovno valimo navzgor. K sistematičnemu delu in učenju sodi to, da nadaljujemo danes tam, kjer smo včeraj nehali, toda naše 'bolečinsko telo' nas po Volku (2005) prisili, da včasih začnemo nižje v upanju, da bomo še višje in dlje prišli. 

4. Učenje po Diltsu in Batesonu 

Vsak letargični položaj predstavlja nov izziv za animatorja in motivatorja, ne pa za tistega, ki ga rabi kot separator. Ni  dovolj le želja, mora biti tudi trpljenje ali vsaj nezadovoljstvo z obstoječim. Opozoril je, da naj se ne uspavamo s trenutnim zadovoljstvom. Verjetno nihče ne opazuje svoja notranja stanja zaradi njih samih, ampak zaradi njihove večje kongruence, konvergence ali celo post-konvencionalne etike. 

Najtežji je prehod od k- h k+, od nezavednih nekompetenc k nezavednim kompetencam. Občutek nezavednih nekompetenc je lahko posledica iskrene želje, da bi jih presegli ali pa slab izgovor za odstopanja, za neproduktivno vprašanje, kaj pa če se ne bo ujemalo.

Če si prepričan in samozavesten, da izhajaš iz kompetenc, lahko tvegaš akcijo brez premisleka, sicer pa ne. Usmeritev k zavednim nekompetencam, ki pomenijo začasno motivacijo stran, k MP ostajanja v sebi. Šele s preokvirjanjem se obrne k drugemu, bolj odprtemu tipu osebnosti, k motivaciji za nekaj, k MP možnosti itd. NLP uči postavljati cilje premišljeno. Skupine bi morale premisliti, kakšni učinki bi nastali, če bi izpeljale usklajeno akcijo namesto akcije posameznikov.   

V NLP se učimo iskati različne vidike, meta-ravni, kontekste kot okvire. Morda res niso vsi vidiki vsi enako očarljivi, vsaj glede na naše dosedanje navade (habits). S kozmične meta-meta pozicije verjetno so. A redkokdaj smo na tej ravni. Pogosto pozabljamo, da je z menjavo vidikov treba spreminjati tudi pričakovanja, da ne bi bili razočarani. V naših prezentacijah smo videli tudi več Satirinih vlog. To pomeni, da igramo eno vlogo skozi drugo, dosegamo multifunkcionalne cilje in delujemo na različnih nevrologičnih ravneh hkrati. Nekdo to vidi, drugi ne, zato pa drugi sliši to, kar prvi morda le občuti. To ni le VAKOG za različne osebe, kakor smo že povedali, ampak tudi za moje različne razvojne faze. Tudi pri učenju multisen-zornosti je tako kot z (multimedijsko) predstavljivostjo in načini mišljenja. Batesonov model učenja je multifunkcionalen. Predvsem za VAKOG velja, da ga imamo v nekaterih delih (facetah) že avtomatiziranega in v drugih še ne.     

NLP pogosto odgovarja na vprašanje kako. Kako bi določen cilj dosegel z vizualizacijo, transom in v flowu? Spoznavamo, da so orodja-tehnike med seboj povezane. Izoblikovali naj bi sistemsko mrežno povezavo med njimi. Tako kot letamo v jatah, sodelujemo v skupinah. Tako kot se poslužujemo (zaporedno in vzporedno) različnih vlog, se poslužujemo različnih tehnik. Ko sodelujemo v skupinah uporabljamo obenem vloge vodje in pravila skupinskega sodelovanja. 

Kot v budizmu tudi v NLP vemo, da se vse začne in konča s pozornostjo. Sposobnosti ali nesposobnosti nimaš ozaveščene, če je ne opaziš. Zaznaš pa je ne, če nisi pozoren nanjo. Zaznavanje zadeva povezovanje zunanjega in notranjega sveta. Gre za to, da te kdo na to opozori in se potem soočiš. To pa že ustvarja vmesno fazo neprijetnega konflikta v sebi in posredno verjetno tudi z drugimi. Učenje NLP-ja v skupini je prijetno, toda vse, kar je povezano z učenjem, ni prijetno. Zlasti zato, ker gre za nenehno pripravljenost na kritiko v sendviču in na samokorekcijo. Sternberg in Soros se zavedata pomena te praktične ustvarjalne inteligence brez katere NLP ne bi mogel biti praktična psihologija.       

Ne moremo napredovati po Diltsovi piramidi, če ne opazimo spremembe med začetnim in končnim-transformiranim stanjem. Ni nujno, da se vedno začnemo pripravljati na spremembe v sebi na najnižji ravni, čeprav si logične ravni sledijo. Najlaže je uvajati spremembe z najvišje ravni, ker namen že najde pot k realizaciji.  Dilts rabi te ravni za terapijo, vodenje in za modeliranje. Za Woodsmalla so Diltsove ravni uporabne v poslovnem svetu in ne univerzalno.  

Obvladovanje Diltsove piramide je pomembno pri spreminjanju vlog predavatelja, moderatorja, motivatorja in supervizorja. Ugotavljali smo naslednja idealna stanja: stik iščemo tam, kjer smo in ne tam, kjer nismo. VAK pomeni pri nastopu povej, pokaži in naredi. Odrasle ne motivira le radovednost, ampak tudi doza nezadovoljstva ali celo trpljenja. Vedeti je treba, kdaj se je treba premakniti v prostoru in kaj s tem dosežemo. 

Moč in neodvisnost sta lahko korelativna ali pa v izključujočem nasprotju. Prav tako odvisnost in neodvisnost, če vsak samo brani svojo pozicijo kot se je to dogajalo v naši družini. Oba sta vsak po svoje odvisna. Učimo se na raznih ravneh Delorsove sheme in na različne načine. Prepletanje zavednih in nezavednih. Myers Briggsova tipologija osebnosti vsebuje kompleksne metaprograme. Isabel in Katherin Briggs sta že v 50. letih razvili MBTI, ki izhaja iz Jungovih štirih tipov. Vsak tip osebnosti ima po osebni identiteti nekoliko drugačen sistem vrednot, potreb, prepričanj, verovanj, kompetenc.  Vsak sistem vrednot se razvija po delovanju življenjskih pogojev in njim pripadajočim strategij reševanja. Sprožilna podmodalnost je gonilnik. 

Pozornost iz določenega centra usmerjamo in se na določena mesta nanaša. S pozornostjo (naperjenostjo, usmerjenostjo, intencionalnostjo) lahko zajamemo tem več resnic, čim globlje se podajamo. Razlikujemo med razpršeno in osredotočeno pozornostjo, med pozornostjo nase (glede na čakre) in na druge glede na podobnosti in razlike.           

Videti je, da pojmov ne moremo neomejeno členiti (chunking) niti navzgor niti navzdol.  Meta-jezik omogoča razlikovanje med kompetencami, veščinami in spretnostmi. S pomočjo  metajezikovne analize ugotovimo, v čem so kompetence več kot veščine in spretnosti. Pri skoraj enoglasnem priseganju na kompetence se v sodobni šoli pozablja, da ne poznamo le več vrst, ampak tudi več teorij kompetenc. Ena izmed njih je Chomskyjeva o jezikovni performansi (izvedbi). Tudi NLP favorizira lingvistično – jezikovno kompetenco kot pogoj vseh drugih. Iz tega sledijo kompetence vodenja skupine, ki smo jih obravnavali.  Katere so še ključne kompetence za NLP trenerja je znano. Vsak tečaj NLP jih predpisuje.      

Po Batesonu poteka učenje od drila, učenja po metodi poskusov in zmot, superlearninga, h kateremu sodi pospešeno učenje in učenje učenja do celostnega učenja. Človek je bitje pomenov, ker si možgani že sami ustvarjajo namen, pomen in kontekst. Gre za umetnost prehajanja iz enega modela v drugega in od tod v skupnega ter spet nazaj. V tem je smisel pentelj (loops). Ni samo po sebi jasno, kdaj naj rabimo Batesonovo shemo tipov učenja in kdaj Kolbovo? Pri Batesonu gre za odnos med občutkoma nesposobnostmi in sposobnosti, pri Kolbu pa za odnos med občutki in mišljenjem. 

Bloom (2000) razlaga svoj model kot prehod od nezavedne kompetence prek zavestne nekompetence, zavestne kompetence so nezavedne kompetence, kar je aplikacija Batesonovega6 modela učenja, ki se dogaja po istih 4 stopnjah.

Učenje je treba (samo)organizirati tako, da težave tem bolje obvladujemo, čim bolj se zavedamo nezavednega obvladovanja. Po Batesonu je veliko načinov ali tipov učenja. Ničelna stopnja je zgolj impulzivna in brez refleksije. Gre za takojšnje odzivanje na ravni moči Boga (power god). I stopnja je vedenjska (behavioralna), II. stopnja je formulacija strogih pravil in norm. Ta stopnja ustreza učenju z izogibanjem zaradi takojšnjega kaznovanja in moralnega zavračanja. Demonstracija tega načina reagiranja je v angleških filmih, ki se nanašajo na starejše obdobje npr. Društvo mrtvih pesnikov, Pomaranča ni edini sadež itd.  Šele III. stopnja učenja je zares človeška, ker prenaša naučeno iz enega konteksta v drugega. IV. stopnja je ozaveščanje tega, kar je prenešeno. Pri  Batesonu, Gravesu in Diltsu opazimo antropološki model človeka kot biopsihosocialnega in spiritualnega bitja, za katerega so značilne danes postmaterialistične vrednote. Učenje pri Batesonu napreduje od specifičnega odgovora k seriji specifičnih odgovorov do spremembe te postavitve (set) v sistem postavitev in te stopnje spet do spremembe v njej. Skratka pot gre od vedenja h kontekstu, meta-kontekstu, meta-meta-kontekstu v koncentričnih krogih. Ni jasno, kakšen je odnos med temi nivoju oz. krogi. Verjetno gre za odnos delov in celot, ki so zopet deli višjih celot, kar mu daje generativni značaj. Vsako nadaljnje razlikovanje sloni hierarhično na prejšnjih razlikovanjih.  To je hierarhija redov, spiralni razvoj, ki je podoben biološki evoluciji od celic do makro-organizmov. To je tudi sistem ruskih matjušk. V več konceptih daje učenju vrednost njegov refleksivni oz. povratno-rekurzivni značaj. Od nas je odvisno, ali posvetimo več časa nižjim ali višjim ravnem. Tudi Bateson pozna učenje učenja. Vendar se Woodsmall sprašuje,  ali je Diltsovovih 5 logičnih ravni identičnih z Batesovimi hierarhičnimi tipi učenja od 0 do 4. To ni verjetno, ker oba avtorja nista sodelovala. Dejstvo je, da Diltsove ravni niso logične, ker niso razporejene tako kot deduktivno in induktivno razčlenjeni chunki. Okolje, lastna aktivnost osebnosti, sposobnosti, prepričanja in osebna identiteta niso v logičnem odnosu. Še več: prepričanja in sposobnosti prehajajo druge v druge, saj med njimi ni niti jasne psihološke razmejitve. Že pozitivno prepričanje, da smo sposobni nekaj napraviti, velja kot sposobnost. Diltsova predpostavka, da je okolje že del sistema osebnosti posameznika je z vidika sistemske teorije nesmiselna. 

Kakor razlaga  Woodsmall je opravil NLP 3 razvojne faze. Za prvo šolo je pomenilo vse obvladovanje fizioloških stanj, za drugo šolo obvladovanje čustvenih stanj in za tretjo šolo, ki jo zastopata Dilts in Bateson, je ključno obvladovanje notranjih procesov (internal processes).  Če je naše vedenje (behaviour) medsebojno odvisno od okolja, se spreminja skupaj z njim. Duhovnost je za Diltsa bog kot nekdo drug, kar je božje okolje in ne raven bila pa naj bi končna stopnja omega. Dilts naj bi bil behaviorist, ki naj nenehno iskal zunanje indikatorje za notranja stanja. Toda Dilts je holist, ki pristaja na NLP skupnost. Wilbert poudarja, da je celovitost nevaren pojem, ker se ga da zlorabiti za ideološke cilje.  Poglejmo še, kaj so za Diltsa sposobnosti. Sestavljajo jih strategije, stanja in mape v smislu verovanj. Pojasnjevale naj bi 'kako', vendar pa ga ne. Za Woodsmalla je Dilts teoretsko vprašljiv, čeprav je zelo pomemben za praktični razvoj NLP-ja.    
 
5. Sklep

Namen tega prispevka je bil povezati učenje s flowom. Večinoma tisti, ki zastopajo flow ne mislijo na področje edukacije, učiteljem, ki niso ravno seznanjeni z NLP tehnikami, pa je tema flowa skoraj neznana. Raziskava TIMSS 2003 je pokazala, da se naši učenci se v šoli ne učijo z veseljem. Govorimo o pomanjkanju kulture učenja v Sloveniji. Daleč  smo še od družbe učenja in znanja. Malo je delovnih organizacij kot učečih se organizacij. Zato je bila naša naloga, da pokažemo tiste vrste učenja, v katerih so značilnosti flowa že vključene. Možno se je z učenjem flowa dokopati do teh vrst učenja ali pa s temi vrstami do flowa. V mehanskem učenju po delih ni flowa. Ta se pojavi pri celostnih vrstah kot so transformacijsko, reflektirano izkušenjsko, osebnostno pomembno, kvantno, ustvarjalno, itd. 

V prispevku raziskujemo splošne pogoje, posebne postopke in pojavne značilnosti flowa. Ni dovolj upoštevati le to, kar je raziskal o flowu Csikszentmihalyi, pač pa si je obvezno pridobivati tudi lasne izkušnje. Potem opazimo, da je pristopov k flowu več. K njemu vodijo različne vaje NLP.5 Za različne tipe osebnosti so privlačni različni tipi dejavnosti. Zato bodo pri tistih dejavnostih učenja, za katere so takorekoč rojeni in so jim na kožo pisane laže dosegli flow kot pri tistih, ki jim niso. Od vseživljenjskega učenja so za nas pomembna tista učenja, ki so najbližje našim vrednotam, ciljem, poslanstvu in zastavljenim vprašanjem, nalogam in projektom. Nastanek flowa ima splošna pravila, ki pa jih realiziramo v vsaki situaciji nekoliko drugače. Heraklitsko gledano ni dvakrat ponovljiv na isti način, ker v isto notranjo reko vstopamo in ne vstopamo, smo in nismo. V flowu smo kar najbolj skladni, če smo čim bolj eno s to reko. Razdvajanja, dvomi, slaba samopodoba, preobremenjenost ali premajhna obremenjenost, nemotiviranost, brezciljnost niso pogoji za nastajanja flowa. 

V nedejavni dejavnosti (kitajsko wu wei) utemeljujemo prehodnost flowa in transa. Kar  je za enega flow, je za drugega trans in obratno, kajti, ko se (kot klienti) zbudimo iz budnega sna, začnemo delati polni energije. Terapevt lahko izvaja trans v flowu, vendar pa še nihče ni tega potrdil.  
   
6. Opombe

1.  Mc Carthyjino shemo 4MAT glej na spletnih straneh http/volcano.und.nodac.edu/vwdocs/msh/ilc/is/4mat.html in Novak (2005; 162).

2. Razlago različnih stilov poučevanja, učenja in mišljenja glej v: Marentič-Požarnik (2000) in Novak,  B. (2002). Importance of various teaching styles for designing transformation school paradigm. In:  Tenno, T. et al.: Curriculum Theory, Practice and Active Learning in Changing Societies. The II International Conference. September 12 – 14, 2002 University of Tartu. Tartu 2002, str. 114-122.

3. Izraz flow je tako kompleksen, da ga nismo slovenili. Prevodi kot so tok ali tek, zanos, izjemna sreča so pomanjkljivi, ker ga ne zadevajo v celoti.

4. Tečajev za zmanjševanje distresa je veliko. Npr. glej naslov Myra Weiss, ki vodi tečaj za zmanjševanje stresa.   http:/www.mbsr-nyc.com/htm-c/bsrc-c.htm. 
  
5. NLP šteje k virom naše zavestne in nezavedne sposobnosti in dejavnosti, ki si jih po potrebi prikličemo v spomin pa tudi sposobnosti in dejavnosti drugih, ki jih kopiramo, modeliramo in vključujemo v našo strukturo samomotivacije.

6. Po Batesonovi smrti deluje v New Yorku Institute for intercultural Studies. Ta proučuje, kako rabimo različne vrste učenja za medkulturne stike, ki še ostajajo problem. 

Literatura 

- Andreas, S. & Faulkner, Ch. (ed., 2003). NLP, The new technology of achievement.   London, Nicholas Brealey. 
- Cornell, J. Nature, Intuition and oneness of life. On: http://www.sharingnature.com/FlowLearning.html#Read  
- Covey, S. R. (1994). 7 navad zelo uspešnih ljudi.  Ljubljana, MK.
- Csikszentmihalyi, M. (1998). Finding Flow: Psychology of Engagement With Everyday Life. Basic Books.
- Csikszentmihalyi, M. (1990). Flow. Psychology of optimal Experience. Steps toward enhancing. Chicago, University Press.
- Entwistle, N. (1987). Understanding classroom learnig. London: Hodder and Stoughdon.
- Galan, M. & Marguire, T. (2000). Getting into Flow. http:/www.eltnewsletter.com.book/october2000/art.342000.htm
- Japelj - Pavešić, B., Brečko, B., N., Čuček, M., Vidmar, M. (2004).  TIMSS 2003. Mednarodna raziskava trendov znanja matematike in naravoslovja. Povzetek izsledkov. Pedagoški inštitut, Center za uporabno epistemologijo.
- Marentič-Požarnik, B. (1995). Kolbov vprašalnik o učnih stilih. V: Marentič-Požarnik, B., et. al.: Izziv raznolikosti. Nova Gorica, Educa. Str. 103-107.
- Marentič-Požarnik, B. (2000). Psihologija učenja in pouka. Ljubljana, DZS.
- Novak, B. (2005). Odnos med znanjem in učenjem učencev v osnovni šoli glede na nekatere rezultate raziskave TIMSS. Šolsko polje, l. XVI, št. 3-4, str. 157-176.
- Peternel, S. (2005). Prvih pet minut. Nova Gorica, Educa.
- Volk, I. (2005). Bolečinsko telo: odpravljanje temnih in oblikovanje svetlih čustev. Nova Gorica, Educa.
Woodsmall, W. Fachartikel. So called logical levels and systemic NLP. In: http://www.cnlpa.de/presse/loglev.htm. str. 1-29.
- Senge, P. (et al., 2000). Schools That Learn. A Fifth Discipline Fieldbook for Educators, Parents, and Everyone Who Cares About Education. London, Nikolas Brealey Publishing. 
- Urad za makroekonomske analize in razvoj (Junij, 2005). Strategija razvoja Slovenije. Razvojna vizija in prioritete. Glej: www.gov.si/umar/projekti/srs/SRSvizija.pdf.

III. Postavljanje ciljev v učnih pripravah NLP vsebin

1. Uvod

Nekateri si zaradi navideznega občutka svobode ciljev raje ne izbirajo. Ne vedo, da jim bodo cilje z veseljem postavili drugi in tudi ne vedo, kakšno zgodovinsko priložnost zamujajo. V starem veku je bil en sam kozmični zakon, ki je upravljal z življenjem posameznika. V Egiptu je bil znan kot maat,  pri Sumercih kot me, pri Kitajcih kot dao in v stari Indiji kot darma. Nobene individualne izbire ni bilo, da bi se posameznik lahko vprašal, kaj naj bi zdaj najraje naredil. Z rojstvom je bilo določeno, kaj boš postal in celo, kaj boš mislil.     

Tisti, ki verjamejo v spontanost, verjamejo v svojo nezavedno prilagodljivost, v nesmotrno smotrnost, kar pa ni isto kot nedejavna dejavnost ali wu vei v daoizmu. Pri NLP se učimo realnega postavljanja ciljev (goal setting). Uresničujemo jih alternativno glede na sedanje težnje razvoja. Za učitelja - pedagoga je izjemno pomembno ustrezno zastavljati cilje že v učnih pripravah. Večina si jih zastavlja formalno, ker si jih mora. Umetnost zastavljanja  je vedno bolj cenjena v managementu in pri umetnosti vodenja sebe. Cilje si zastavljamo tako, da so uresničljivi za nas in sprejemljivi za okolje in jih zato preverjamo po postopku eko-ček. 
   
Postavljanje ciljev je povezano z vsemi temami NLP, z nekaterimi bolj in z drugimi manj, že zato, ker je NLP ciljno orientiran. Njegov cilj je izboljšati (improvement) človekovega življenja na vseh področjih komunikacije. V tem je že implicitni odgovor na vprašanje po ciljih ciljev. Ni dovolj, da si cilj postavimo, pomembno je vedeti, kaj pomeni. S katero vred-noto je določen cilj najbolj povezan (npr. srečo, ljubeznijo, zdravjem) in s katerim dobrim počutjem (ali je pomembneje, da si cilj prigovarjam – avditivno, ali da njegov uresničitev vidim – velika slika, ali da ga občutim). 

Cilj v NLP je lahko tudi to, da spremenimo mesta vrednot na vrednotni lestvici. Vemo, da nekaterih ciljev, ki ne ustrezajo našemu osebnostnemu vrednotnemu sistemu in osebni identiteti ne dosežemo. Vendar pa si ciljev ne postavljamo tako, da bi se sprehodili po Diltsovi piramidi navzgor in navzdol, pri čemer bi uporabljali najprej Miltonov in potem meta-jezik. Oba bi bila potrebna, če bi se zavedali, da smo med nebom in zemljo, da cilji izhajajo iz (nebeškega) poslanstva in se prizemljujejo v zaznavnih podrobnostih. Naše predstave in vrednote spreminjamo s pomočjo sprememb v zaznavnih podrobnostih. Človek vpliva na lastno doživljanje, tako da intenzivira pozitivna čustva in negativna odstranjuje s pozitivnimi. 

Ozadje zastavljanja ciljev je določanje (nem. Bestimmung, ang. determination, regulation) nedoločenega (gr. apeiron), je ocean življenja, je obzorje vseh obzorij, je prostranstvo sveta in duše, je vse po vsem in vse po enem (gr. hen pan kai). K cilju kaj lahko pristopamo v transu. Npr. cilj moj preljubi, tebi se predajam, tebi sem zvest, zate sem pripravljen izcediti zadnjo kapljo krvi. Vem, da kadarkoli odneham, je to prezgodaj, ker lahko kadarkoli za nekom, ki ga je pred mano že dosegel, pridem prepozno. A če je cilj sreča, je tudi srečanje in zato poglejmo, s čim se srečujemo v nadaljevanju. 

Cilje razdelimo na nacionalne, institucionalne, skupinske in individualne. Posvetili se bomo individualnim ciljem, navajamo pa primer nacionalnih ciljev na področju gimnazijskega izobraževanja.

Cilji gimnazijskega programa so: 
- Usposobiti dijake za univerzitetni študij 
- Omogočiti jim dokončanje gimnazijskega izobraževanja tudi na tak način, da lahko preidejo v druge oblike nadaljnjega  izobraževanja ali na področje poklicnega usposabljanja.
- Pri dijakih dosegati visoko kakovost in različne vrste znanja.
- Omogočiti dijakom, da dokažejo tudi različne oblike neformalnega znanja in neformalnih usposobljenosti.
- Dijakom razvijati odgovornost do sebe, naravnega in družbenega okolja. 
- Razvijati odgovornost za učenje in tiste elemente, ki so nujni za razvijanje vseživljenjskega učenja. 
- Spodbujati razvojno in inovativno delo dijakov. 
- Usposobiti dijake za konstruktivno razreševanje življenjskih problemov in situacij. Razviti različne ravni pismenosti na raven odličnosti. Razvijati pozitivno samopodobo dijakov

Doseganje teh ciljev predpostavlja  še dobre, usposobljene učitelje, odprto klimo in fleksibilno kulturo šole, fleksibilne stile vodenja, poučevanja, mišljenja in učenja itd. ustanova pa svojih ciljev ne more doseči brez osebnih ciljev. 

2. Postavljanje ciljev kot tema učne prezentacije

Po eni strani dobi učitelj cilje pouka že definirane. Edukacijski cilji so začetek in konec učnega načrtovanja in so najpomembnejši usmerjevalec pouka. So formalna normativna postavka, ki nam pripoveduje o vzgojno-izobraževalnih namenih ne le učnih vsebin posameznih šolskih predmetov, temveč tudi šole kot celotne učne organizacije.1 Usmerjajo odločitve o pouku, učenju, vodenju šole, medsebojnih povezavah med šolo in drugimi ustanovami, pobratenju šol itn. Veliko odločitev je namreč vezanih na konkretne učne situacije, ki jih ni mogoče vnaprej predvideti, so pa te odločitve učitelja bolj kvalitetne in konsistentne, če jih usmerjajo splošni učni cilji. Kakovost in učinkovitost pouka je odvisna od jasno opredeljenih ciljev. V nasprotnem primeru nimamo zanesljive osnove za izbiro primernih metod, vsebine, sredstev. Edukacijski cilji so opomniki in kazalci (ne)uspešnosti vzgojnoizobraževalnega dela. 

Že pri edukacijskih ciljih smo opazili njihovo funkcijo načrtovanja, usmerjanja, evalviranja – ovrednotenja rezultatov, vodenja, medsebojnega povezovanja, osebnostne rasti, znanja in učenja. V tem poglavju bomo spoznali, da postavljanje ciljev na individualni ravni ni bistveno drugačno od institucionalne ravni. V šoli predstavljanje ciljev ni posebna tema, v NLP pa je. 

Pomembno je, kakšen vtis napravi prezentator na slušatelje-udeležence tečaja. Vprašanje vtisa (imprint) in vpliva (influence, control) pa je nekaj, kar edukacijski cilji le predpostavljajo, tematizirajo pa ne, ker pedagogika predpostavlja skladno, kongruentno osebnost, vendar ne uči več, kako biti skladen. Zgled skladnih udeležencev tečaja je skladen predavatelj – trener. Vendar pa se v tem zapisu ne bomo ukvarjali toliko z elementi skladnosti kolikor z elementi zaključene zgodbe.  Najprej gre za upoštevanje 4mat vprašanj. Ta so:   
 
1. Mini kaj – splošni cilj je načrtno delovanje. Vsako dejanje ima svoj namen. Vsi smo prišli sem namensko. Zastavili smo si tudi več podciljev – npr. da bi kaj novega slišali zlasti o ciljih, da bi zadovoljili nagib druženja, da bi imeli več možnosti izbire. Že aksiomi NLP vsebujejo več ciljev učenja NLP in nas tudi delno poučujejo, kateri cilji so smiselni. Npr. govorijo o tem, da je dobro, če ima človek več možnosti izbire, da odloča najbolj prožen cilj, da je cilj komunikacije povratna informacija. Bi morda še vi navedli kak aksiom, ki se nanaša na cilje?

Sistemsko je ta NLP tema 1. modula uvrščena med dober stik in iskanje notranjih virov. Po dogovoru smo se zbrali prav danes in na tem mestu za obravnavanje te teme. Ker pa je učni proces tudi stohastičen proces, je poln presenetljivih naključij. Zato danes pedagogi izpostavljajo situacijsko učenje (situated learning) in vodenje, ki skuša obvladovati tudi nenadne stranpoti ali preobrate v diskusiji. 

2. Zakaj in čemu načrtovati cilje? Če niti karte, zvezde in števila ne povedo, kaj se bo zgodilo se je treba 'postavljanja ciljev' sistematično lotiti. Ni samoumevno, ker nekateri še vedno dokazujejo, da se počutijo bolj svobodne, kadar niso ciljno orientirani in si sproti zastavljajo akcije. Res ni mogoče načrtovati prav vsega, ker je življenje zapleteno in nepredvidljivo. Cilj je zagotoviti večjo strokovnost dela. Ali je sploh treba načrtovati – ali niso bolje prebrati Nostradamusove prerokbe ali sanjsko knjigo? (vloga razprševalca - distractor).

Ciljna orientacija krepi občutek za smotrnost, namenskost delovanja, pomeni prihranek časa, večjo učinkovitost, zmago v konkurenci. Hipoteza je, da so cilji toliko bolj izzivalni, kolikor višja je produktivnost.   

3. Kakšni so dobro postavljeni cilji? 

Cilji so natančno načrtovane izbrane pozitivne dejavnosti. Kaj cilji niso? Niso pa to želje, rezultati, stranski ali sekundarni učinki. Cilji ne smejo biti negativno formulirani. Tako  malomarnost ni cilj, je pa lahko spremni pojav pri pomanjkljivem uresničevanju glavnega cilja. Tako nastane tudi pri pomanjkljivi uporabi S.M.A.R.T. tehnike. Zakaj ni realen načrt poleta na Mars? Ko načrtujemo v podjetjih ali organizacijah nam mora biti jasno, kaj želimo doseči npr. z letnim delovnim načrtom. Želimo specifikacijo dela. Tudi samorganizacija, samovodenje in osebna rast se načrtujejo. 

4. Kako načrtovati? Na to vprašanje odgovarja S.M.A.R.T. tehnika. 

S.M.A.R.T. MODEL
S – cilji so specifični za določeno situacijo, natančno definiran (npr. diploma, nakup avtomobila)
S – sprožim in nadziram ga sam
S – preprosta opredelitev pomeni, da naj bi bil cilj čim krajše in jedrnato formuliran. 

M – merljivost, ki pomeni, da uresničevanje cilja spoznavamo po realizaciji podciljev. 

A – atractive - privlačnost glede na živo podobo, ki jo imamo o rezultatu 
- izostritev podmodalnosti po VAKOG sistemu – kaj slišim, v vidim, kakšne občutke imam ob realizaciji. 
- vprašanje stalne samomotiviranosti in vztrajnosti – ali s pripravljeni vložiti dovolj truda. – 
- razlikovanje primarnih in sekundarnih učinkov – ali smo se pripravljeni odpovedati sekundarnim dobičkom
A – as if, kot da se dogaja zdaj  – opredeljen v sedanjosti
A – acceptable - sprejemljiv za vse. Kriterij prekinitve – pod katerimi pogoji bi se mu odpovedali. V katerem kontekstu se želimo vesti na drug način.

R – načelo realnosti – izberemo si takšen cilj, ki je izvedljiv, za katerega se čutimo sposobni da ga lahko uresničimo. Cilj je odvisen le od nas.  

T – total – cilj je v celoti pozitivno formuliran. Brez primerjave!
T – timing – časovna določenost - do kdaj bomo določene akcije izvedli.

Kaj če? Če bi povezali to tehniko z drugimi, če bi še bolje načrtovali, tako da bi izboljšali določene elemente načrtovanja. 

Preverjanje okoliščin. Eko ček – sistemsko ekološki vidiki: 
- ali je cilj usklajen z našim značajem in vrednotami. 
- ali je načrtovani cilj pravilno postavljen po vseh pravilih
- korak v prihodnost (future pace) – ali predvidevamo, da se bo okolica odzivala pozitivno
 
Cilj formulirajmo v smislu priročnega gesla-slogana. 

5. Kaj če? To vprašanje se pojavlja pri testiranju okoliščin, pri primerjanju, kakšna je razlika v dosežkih, če smo si cilj zastavili in kaj se zgodi, če ga ne. Nekateri svetujejo uporabo kartezijanskega kvadrata naslednjih štirih vprašanj: 
1. Kaj bi se zgodilo, če bi cilj dosegel? 
2. Kaj bi se zgodilo, če ga ne dosežem? 
3. Kaj se ne bi zgodilo, če ga dosežem? 
4. Kaj se ne bi zgodilo, če ga dosežem? 

Menim, da so ta kartezijanska vprašanja zanimivo zastavljena za ljudi, ki so naučeni misliti posledično in jim predvidljivi – profilaktični postopki omogočajo izogibanje negativnim posledicam svojih dejanj. V teh vprašanjih sta obseženi obe motivaciji k in stran od.  Zato nekaterim zadostuje pozitivno predvidevanje svojih dejanj, drugi pa bi se radi preventivno izognili negativnim posledicam. Tako npr. na odločitev posameznika za smučanje vpliva možnost, da si zlomi nogo ali pa užitek pri smučanju odtehta to možnost.    

Dobro je, da si zastavimo čim več smiselnih vprašanj, ki so v povezavi s cilji. Npr. kako bi si cilje zastavljali še bolje – npr. da vse postavke upoštevamo. Odpravljanje napak pri doseganju ciljev. Pogosto sem zgrešil v točkah S.M.A.R.T.-a v 'ma', da ne bi bilo treba ponavljati in da bi izostril čutno ostrino. Zame kot tistega, ki temo predstavlja, je pomembno vprašanje, katerim podciljem sledim: npr. odzivnost publike, (pozitiven ali negativen) odnos do postavljanja ciljev. 

Kako je možno S.M.A.R.T. model obvladovati? Cilj je v dovršenem dejanju, naučenem učnem gradivu, naučeni vaji, opravljenem delu, izpolnitvi dane besede. Če je to obvladovanje sidranja, ga strukturiramo takole: mini kaj: sidranje zadeva vsakogar, ko kot vozniki stojimo pred semaforjem, ko premišljujemo o dogodkih, ko se česa dobrega ali slabega spominjamo. Sidranje se dogaja vsak trenutek našega življenja. Nezavedno nas sidrajo drugi in mi druge. Sidranje je serija pogojevanj, vplivanje in spodbujanje naših odzivov. 

Zakaj je znanje o sidranju pomembno in čemu nam služijo veščine sidranja? Z zavestnim sidranjem dosežemo določene namene oz. cilje:
- doseganje zaželenih (čustvenih) stanj (desired states).  
odvajamo se slabih navad in se navajamo boljših, 
odpravljamo nepotrebne strese,
vzbujamo sebi in drugim dobre občutke,
pomoč pri doseganju različnih zastavljenih ciljev.

Kaj je sidranje? Sidra so spodbude, ki prikličejo določene občutke, misli in emocije. Avtomatska sidra delujejo nezavedno. Primeri sidranja: kot otrok sem povezoval najbližje sorodnike z gustatoričnimi občutki. Prejšnji direktor je sprožal drugačne vtise – imprinte kot novi.  

Kako sidranje nastaja in kako ga zavestno izvajamo?
Mehanizmi sidranja

D1 --------- R1
D2  -------   R2
D3 --------  R3

D in R pomenita dražljaj – refleks, lahko pa tudi izziv in odziv in izziv in odgovor.
Če se ne moremo spomniti situacije, v kateri smo imeli vir, si jo zamisli v domišljiji. Npr. spomni se, kdaj si bil sproščen, doživel izjemno srečo, uspeh bil notranje miren in premisli, kako to obnoviti. 

Princ – krastača – novi princ 
Na vprašanje, kako sidra sprožiti tedaj, kadar jih rabimo odgovarja vaja 'postavljanje sider': Najprej  identificirajmo stanje, v katerem se nahajamo. Potem se odločimo o stanju, ki ga želimo zasidrati, npr. mirnost, sproščenost. Izberimo sidro, s katerim izvabimo – prikličemo stanje, ki je polno virov. Spomnimo se situacije, v kateri lahko sprožimo to sidro. Izkustvo prične teči. Uporabimo sidro, da se doseže cilj. Napravimo še korak v prihodnost. Čekirajmo sidro še naslednje dni, da postane stalno sidro.

Vaja:
identifikacija stanja, v katerem trenutno smo
izbor želenega stanja
podoživitev ( VAKOG ) K+
separator
izbor sidra
podoživitev K+
test
korak v prihodnost
morda ima kdo boljši predlog ? 

Načela so:  intenzivnost doživljanja, čas – timing, edinstvenost sidranja, ponovljivost sidranja.
Sidra razvrščamo po VAK(OG) sistemu: vizualno, avditivno, kinestetično (olfaktorično, gustatorično) sidro. Sidra so vizualna (npr. simboli za pomirjanje, slike), slušna- npr. požvižgavanje in kinestetska – dotik na akupresurno točko. Ni toliko pomembno ali prihajajo dražljaji od zunaj ali od znotraj, kot je pomembno, ali sprožajo pomembna čustva.
  
5. Kaj če? Že namerno sidranje vsebuje vprašanje kaj če, ker se vprašamo, kaj bi dosegli, če bi našli nove vire v sebi. Gre tudi za povezavo sidranja in drugih tehnik npr, transa (zlasti če se prejšnjega primera ne moremo spomniti, si zamišljamo, kot da bi se ga lahko), krog odličnosti, preokvirjanje v šestih korakih, ponovni vtis itd.
  
Stili voženj voznikov na naših cestah nas poučijo o različnih sidrih strpnosti. Nestrpnost se kaže v prehitevanju in izsiljevanju za vsako ceno tudi smrtnih žrtev. Boljše je sovražnik dobrega. Pri procesnem napredovanju je treba dobra sidra okrepiti in izumljati nova pozitivna sidra, ki imajo magično moč, da lahko proces nemoteno teče dalje. Sidra, da si z njimi pričaramo lepe trenutke, da se odvadimo slabih navad, da optimaliziramo delovanje. Slabi ali dobri spomini pogojujejo tudi slabo in dobro komunikacijo. Z novim človekom se spremeni tudi tip reakcij. Sidramo s pomočjo dobrega stika. Iz filtra 'vedno' si ustvarjamo fond dobrih ali slabih reakcij. 
 
Dober  stik je pogoj dobrega sidranja. Sidra delujejo tudi kot propelerji, ki nas vodijo v dolo-čeni smeri glede na to, kaj pričakujemo od njih. Sidranje je vplivanje, kako posebno sidro vpliva na stanje duha. Sidranje je učenje novega odgovora na spodbude. Ne gre le za klasično pogojevanje, gre za pojav transa. – deluje po naših pričakovanjih. Ljudje si nekatera sidra sami izbiramo, nekaterih pa se ne zavedamo.   

V življenju nevede sidramo s ponavljajočimi pogojevanji dogajanj. Zato pogosto naletimo na podobne probleme in konflikte npr. nezvestobe, nezaupanja. Določena čustvena stanja, občutke, misli si prikličemo takoj. Pes ni sposoben zavestnega sidranja, ker nima presoje med odzivi. Odzive pa ne le izbiramo sami, ampak jih sami tudi sprožamo. Včasih pa nam jih prej drugi. Šele kasneje se  naučimo prepoznavati, kaj je za nas bolje.

Svojo reakcijo ugotovimo, novo sidro pa kot spodbujevalec izberemo za drugačen rezultat.
Rušenje (colapsing) sider ni posrečen izraz, ker negativno sidro ni nujno negativno glede na aksiome, da porazov ni, ampak je le povratna informacija in da vsakdo po Jamesu najboljše že izbira.  

4. Odnos med sidranjem (anchoring) in pogajanjem (negotiation)

Rušenje negativnih sider rabimo, kadar imamo z določenim pogajalcem pretežno negativne izkušnje. Potem se spomnimo vsaj tri dobre izkušnje od drugod in eno izmed njih prenesemo na napovedano pogajanje. Kar je za sidranje2 pogojevanje je za uspeh pri partnerju pogajanje. Poglejmo si, kako sta sidranje in pogajanje povezana. Znano je, da s ponavljanjem ne pogojujemo le svojih reakcij, ampak tudi reakcije drugega. 

Dve sidri za dve nezdružljivi reakciji se sprožita sočasno. Močnejše sidro prevladuje in doživetje postane nekaj novega. Pozitivno sidro mora biti močnejše. Smiselno je, da pozitivno sidro aktiviramo nekoliko dlje.

Rušenje negativnih sider (anchor collapsing) poteka po tehle korakih: 
- ustvari dober stik
- izberi negativno stanje
- izberi stanje notranje moči
- zasidraj pozitivno stanje
- prekinjevalec – separator
- zasidraj negativno stanje
- ponovni separator
- sproži negativno sidro in nato še pozitivno sidro, ki ga zadržiš malo dlje.

Tehnika prekrivanja sider je uporabna v situacijah, ko si rečemo: rada bi…., pa nimam energije, rada bi ….. , a za to mi manjka energije, dobrih nasvetov itn. Če je naše razočaranje globlje, je treba vajo ponoviti večkrat. 

Za našo temo je poučno proučiti zamenjavo direktorja na pedagoškem inštitutu (kratica PI) v l. 2006. Gre za menjavanje negativnih in pozitivnih sider. Uvodna afirmativna gesla – označevalci novega v.d. direktorja so bili: 'kooperativni ljudje', 'delovna klima je dobra', 'pozicioniranje', 'povezovanje navzven z drugimi ustanovami'. Delovala so kot pozitivna sidra. Sama zamenjava je bila sad samoomejujočih prepričanj (self-limited beliefs) odločilnega dejavnika, ki ni ocenjeval izbranega stila vodenja prijavljenega kandidata (avtrokratski, liberalni, demokratični, situacijski), ampak le njegov znanstveni vtis. Baza oz. kolektiv naj se navadi, da nova politična opcija prinaša nov tip direktovanja od zunaj. Proceduralne spremembe na PI se nadaljujejo iz strahu pred inšpekcijsko službo ne glede na izgubljanje bazičnega zaupanja (izraz Hornayeje) in občutka pretirane kontroliranosti sodelavcev. Morda bi coach3 svetoval, da naj bo raziskovalno poslanstvo dovolj močno - intenzivno, da ga ne bi prekrili novi valovi negativnih sider.            

V NLP se učimo, kako pomembno je, s katerega vidika določeno situacijo pogledamo. Če opazimo, da so ukrepi – procedura rezultat mp, motivacije stran (motivation away from), ki je v našem primeru strah, poglejmo še, kakšna je motivacija k (motivation for). Trije zaznavni položaji omogočajo tri različna sidra. Izberem si za 1. položaj tisto sidro, ki je najboljše. Proces nastane z verižnimi sidri. Omogoča čustveno svobodo, ki jo strah blokira. 

Pri nas in na Zahodu je manira, da skušamo vse slabo odstraniti. Vendar je najmočnejši tisti, ki je sposoben videti svoje največje prednosti in bolečine. Na osnovi ciljev oblikujemo priložnosti, ker jih brez njih ne vidimo. Na izbiro imamo, da vodimo ali pa se pustimo voditi. Starega stanja ne bi smeli vzdrževati le zaradi sekundarnih dobičkov. Pogosto nam zmanjkuje energije, zato se vprašajmo, kako lahko iz tisočerih trenutkov – zdajev nakopičim vso potrebno energijo. Seveda z odkrivanjem virov (resources). Sidra je treba ponoviti, da delujejo. Prepričanje vanje je tudi eden od pogojev. Ne delujejo dvakrat enako. Omogoča čustveno svobodo po modelu dveh zmagovalcev.4 

5. Deli in pogajalski model

Motivirajoči uvod, ki ga pripravimo po 4mat in CP3
Mini kaj - Pogajanja so vrsta medosebnega komuniciranja v smislu želje po čim več in čim boljšim. Kako je možno demokratično pogajanje v okviru NLP-ja. Predstavljajmo si, da v našem stremljenju po čim več in čim boljšem prihaja tudi do problemov, konfliktov, blokad in zastojev. Kadar imamo določen problem ali konflikt in v medsebojnem pogovoru iščemo skupno rešitev in za obe strani sprejemljiv dogovor govorimo o pogajanjih. Vsi se pogajamo. Vsak dan. A pogosto se tega niti ne zavedamo. Predstavil vam bom pomen, strukturo, vrste, funkcije in cilje pogajanj. 

Za pogajanja najbolj pogosto rabimo vaje 'pogajalski model dveh zmagovalcev in preokvirjanja v 6 korakih'. Po vaji bomo strnili rezultate.
Zakaj in čemu? – Splošni pogoji: B.: Ni vseeno, ali imamo eno ali več alternativ za stanje, s katerim nismo zadovoljni. Med različnimi alternativami moraš v pogajalskem modelu izbrati najboljšo  t. i. BATNA (akronim za. Best Alternative to a Negotiated Agreement, Fisher, Ury, 1981), s katero se vsi deli strinjajo. Batna je v pogajanjih lahko stalna ali spremenljiva.   

Osebni pogoji – dobrih pogajanj se učimo vse življenje. Vedno znova   jadramo z njimi po morju  intuicije in razumskih pravil, priučenega  znanja in  veščin.  Izkušnje kažejo, da zmagujejo vešči pogajalci, ki so podobni boljšim pomorščakom. Nehote se  slabše spogajamo kot bi se, če bi pravočasno trenirali veščine. Zlasti, če je na drugi strani  vešč in usposobljen pogajalec. Po  nekaterih ocenah je le 15% pogajalskega uspeha odvisno od tehničnega znanja, preostalih 85% pa od naših (pogajalskih) veščin. Priporočljivo je, da ničesar bistvenega ne prepuščamo naključjem, priporočljivo je tudi, da vsaj po naključju poznamo nasprotno stran. 

Kdo se s kom pogaja in za čigav interes? Pogajamo se  kot posamezniki in kot tim z drugim posameznikom, timom za naše podjetje, privatno organizacijo, banko, ustanovo, tim ali projektno skupino.  To pa je privatni ali poslovni partner, delodajalec, skratka vsak, s katerim bi želeli doseči skupen interes in rezultat sodelovanja.

Nameni pogajanj so: 
a) želja zmagati in poraziti nasprotnika (zmaga - poraz), 
b) želja doseči obojestransko sprejemljivo rešitev (obojestranska zmaga; daš, da bi dobil), 
c) poraz-poraz (loose-loose), da ne pride do sporazuma in obe stranki zgubita. 

Izbira cilja je naša, a treba je vedeti, da dokler nista oba pogajalca zmagovalca, ni trajnega dogovora. Gre za preventivni pomen pogajanj pred spori. Če do sporov pride, se je prav tako koristno pogajati, da bi jih čim bolje odpravili.

Pri pogajanjih sledimo štirim paradnim konjem: integrativnost in kongruenca, fleksibilnost in učinkovitost. S pogajanji v podjetju dajemo spodbude za ustvarjanje nove vrednosti ali za delitev tega, kar je na razpolago.  Razlikujemo med pogajanji v neprofitnem in profitnem sektorju, s stalnimi in enkratnimi strankami (npr. na blagajni). V neprofitnem sektorju dosegamo širše interese, skupno dobro. Zakaj ne prepoznamo pogovora kot pogajanja? Ker so implicitna z nejasnim predmetom in ker premalo poznamo njihovo strukturo.  

Pogajalske šole managementa: integrativnosti se danes lahko učimo marsikje- ne le na Harvardski šoli, ali evropskem centru za management, ampak tudi na 'intenzivnih seminarjih' s področja poslovnih pogajanj pri nas. NLP prevzema značilnosti harvardske metode win-win pogajanj po integrativnem modelu, ki se v veliki meri zanaša na individualni slog pogajalcev in obvladovanje pogajalskega procesa in na drugi strani evropske šole, ki temelji na skrbnem upravljanju strukture pogajanj. Ne prevzema pa balkanskega partikularističnega modela 'razpada delov' kot je nastalo npr. ob razpadu Jugoslavije l. 1991.

Psihosintezne osnove integrativnih pogajanj: 
Današnji trend je izboljševanje kakovosti življenja. Do tega vodi več poti. Gre za obvladovanje funkcionalnosti kompleksne strukture naše psihe. V psihosintezi (Parfitt, 1997) se učimo zrele uporabe psihičnih orodij – občutkov, čustev in razuma za obvladovanje notranjih konfliktov in integriranje svojih delov kot podosebnosti v celoto in s tem oblikovanja visoke pozitivne samopodobe. Po Assagioliju (Assagioli 1884-1974; 1910) kot njenem očetu nas obvladuje vse, s čimer se poistovetimo, obvladujemo pa vse, od česar se razistovetimo in odvežemo. Pri tem istenje pomeni asociiranje s kreiranim, razistenje pa disociiranje in diskreiranje. Istenje vodi v odvisnost-zasvojenost, razistenje k neodvisnosti in nova sinteza k soodvisnosti. Gre za uravnotežen, fleksibilni razvoj na (med)osebni ravni enakovrednosti vseh delov. 

Pri R. Assagioliju (nasledniku Freuda in Junga) najdemo tri ideje NLP-ja trije zaznavni položaji, integrativnost, fleksibilnost s skupno voljo. V NLP sta ta dva postopka znana kot prvi in tretji zaznavni položaj poleg drugega položaja empatije. Vsi trije so uporabni za osvobajanje od zasvojenosti in usklajeno delovanje s samim seboj in okoljem.  Z njihovo uporabo presegamo svojo dosedanjo togo in si pridobivamo prožno identiteto. 

Psihosinteza je zvrst psihoterapije, ki vodi k samouresničevanju in razvoju človekovih sposobnosti. Z različnimi tehnikami pomaga posameznikom pri razvoju njihove osebnosti in odkrivanju duhovne narave. S  tem želi povečati možnost harmoničnega delovanja v vsakdanjosti (Parfitt, 1997). Njen cilj je prav takšen kot samoaktualizacija pri Maslowu in individualizacija pri Jungu.    

Kaj so sestavni deli in kolikšno je število delov? Pri Freudu ima naša duša 3, pri Jungu 4 in pri Assagioliju in Gillingenu sedem delov kot podosebnosti. Deli so lahko 
a) deli izkustva ali konflikta: antitetične ideje, interesi, kompetence, prepričanja znotraj iste osebe. 
b) Deli so lahko podosebnosti kot 'značaji' – škrtež, nergač, kritik, lenobnež, zaspane, spodbujevalec, videc, modrec, prilagodljivec, itd.
c) Deli so lahko dve ali več oseb z različnimi izkušnjami, interesi, prepričanji ali za dva sistema.   
 
Pogajalski model predpostavlja znanje o dveh vrstah preokvirjanja: 1. vsebinsko in 2. kontekstualno preokvirjanje. Ni slabo poznati tudi jezikovne odrezavosti (sleights of mouth). Navsezadnje je vsako pogajanje dialog. 

Med zakoncema so pogajanja potrebna. Od njunega razumevanja je odvisno, kakšna je družina. Družina kaže navznoter različne podobe – svetišče, borilnica, kotišče nerešenih konfliktov, kaotično-anarhično, zaprta družina (nezaupanje, socialne distance) ali pogorišče (zapravljene priložnosti). Konflikti vodijo lahko tudi do zavetišč za trpinčene žene.     

5.1. Praktični del predstavitve

Pred vajo se seznanimo z 1. racionalnimi pravili pogajanj in 2.   intuicijo in emocionalno kompetenco. Za pogajanja naj bi bili kar najbolj razpoloženi in da znamo s partnerjem vzpostaviti dober stik. 

Teme pogajalcev v neprofitnem sektorju so: nova evangelizacija znotraj RKC, notranja diferenciacija v OŠ  in gimnaziji, hora legalis v družini, pogajanja za demokratično vzgojo ali o scenariju za prehod v dobo zrelosti med zakoncema, pomoč žrtvam družinskega nasilja.  Med  zakonci pogajanja lahko potekajo v smeri stalnega izboljševanja ali prekinitve odnosa z razlogom, da nihče ni dolžan ostati v sožitju s psihopatom (Rugelj). Poznamo 3 faze razvoja privatno partnerskega odnosa: romantične sanje, prestižni boji in doba zrelosti. Npr. posvojitev otroka dveh gejev. 

Ali  se bomo pogajali s samim seboj v šestih korakih ali s partnerjem za reševanje morebit-nega konflikta?  Pri pogajanjih lahko ločimo naslednje osnovne faze: 
1. priprave (analiza in planiranje), 
2. proces pogajanj, sporazum in končno njegovo uveljavljanje. Najpomembnejša faza so priprave. Po nekaterih ocenah na priprave odpade dve tretjini vseh pogajanj.
  
O čem bodo udeleženci poročali? Vrste pogajanj 'win-win': Kako se izvaja pogajanje? 
Pogajalski model dveh zmagovalcev je naslednji:
1. korak: obe osebi opišeta vsaka svoj problem
2. korak: obe osebi opišeta svoj pozitivni namen
3. korak: obe osebi priznavata pozitiven namen drug drugega (drugemu?), poiščeta in potrdita skupni imenovalec obeh vidikov. 
4. poišči eno ali več takšnih rešitev, da je mogoče uresničiti oba namena hkrati ali 
izmenoma kot kompromis
5. jasen dogovor o tej novi rešitvi s časovnim okvirom, preverjanjem okoliščin…skupnem skladnem strinjanju. Po mojem manjkata še 7. Delovanje in 8. Evalvacija rezultatov.
 
Strategija dveh zmagovalcev v upravljanju nesoglasij:
- Podroben opis tehnike ‘preokvirjanja v 6 korakih’
- Ugotovi, katero vedenje ali stanje želiš spremeniti
- ‘Rad bi naredil to, a mi nekaj preprečuje ...’ ali 
- ‘Ne želim tega početi, a me nekaj nenehno sili, da ponavljam prav to ...’)
- Kako se vedenje kaže v zaznavnih tipih (VAK)?

Vzpostavi stik z delom X, ki povzroča to vedenje.

Usmeri pozornost navznoter in zaprosi del X, naj da signal, če je pripravljen komunicirati s teboj. Komunikacija je lahko preko notranjega dialoga, slikovnih predstav ali občutkov (VAK).
Če odziv ni očiten, zaprosi del X naj intenzivira odziv.
Če se del ne odziva, vprašaj X, kaj je dober namen tega, da se ne odziva
Prekinitev (angl . Separator)!

Vprašaj X, kakšen je njegov dober namen 

(Ločevanje dobrega namena dela X od njegovega vedenja)
Ponovno usmeri pozornost navznoter, in se zahvali delu X, ker je pripravljen sodelovati. Nato vprašaj del X, kaj želi narediti dobrega s tem obnašanjem, ali kaj s tem sporoča. Če namen, ki ga izraža X ni videti pozitiven, nadaljuj z vprašanjem: “In kaj ti to dobrega prinese? Kaj je tvoj dober namen?”. 

Pohvali ta dober namen.
Nato vprašaj del X, ali bi bil pripravljen imeti na voljo izbiro več načinov uresničevanja tega dobrega namena, ki delujejo prav tako dobro ali celo bolje od prvotnega načina vedenja. Ko X potrdi, nadaljuj ... Naj ustvarjalni del najde nove rešitve. 

Stopi v stik s svojim ustvarjalnim delom in ustvari veliko število novih idej za uresničevanje ugotovljenega dobrega namena. Naj da ustvarjalni del jasen znak, ko je zaključil z iskanjem novih idej. Nato zaprosi del X, naj izmed ponujenih idej za spremembo izbere tri zanj najbolj sprejemljive. Vprašaj X, ali je pripravljen, da uporabi nove rešitve

X naj po vrsti preizkusi vsako od izbranih treh novih rešitev in naj ugotovi, ali je možno, da bi v praksi ustrezno delovale. Nato prosi X, ali je pripravljen preizkusiti delovanje ene ali vseh novih rešitev v naslednjih dveh ali treh tednih in to v okoliščinah, ko naj bi sicer uporabljal staro vedenje ali stanje?

Prekinitev !
Preveri notranjo ekologijo (angl. internal eco check)... Ali vsi deli tebe sprejemajo spremembo? 1. Preveri, ali kateri del tebe nasprotuje spremembi ali kateri od treh izbranih rešitev. V primeru nasprotovanja se vrni na korak 2. Če ni nasprotovanja, se zahvali vsem delom. Nato naredi korak v prihodnost in opiši dogajanje v ustreznih okoliščinah. Kako rešitev vpliva na druge, ki so v to vpleteni?

Sledi razgovor trenerja z udeleženci o pozitivnih in negativnih dosežkih vaje.

Kontrolna podvprašanja za 4. Mat vprašanje ‘kaj če’:
Na desko vpišemo:
- vzdrževati dober stik z vsakim pogajalcem
- zavedanje razlike med vedenjem in namenom
- sklepati in skleniti kompromis z več deli

Z udeleženci povzamemo, kaj je bilo bistveno. 

- Kako pripraviš do pogajanja partnerja, ki ni razpoložen za pogajanja? Z dobrim stikom. 
- Kako ukrepati, če prihaja med pogajalcema do vrednotnega neskladja? A) Iskati še druge rešitve/alternative, ki bodo v skladu s skupnim interesom. B) prestaviti pogajanje na drug čas in se nanje bolje pripraviti.

Kako je tema pogajanja povezana z drugimi temami NLP? Pri umetnosti pogajanja rabimo kar veliko NLP prvin: aksiome (npr. kakovost komunikacije je spoznavna v rezultatih, fleksibilnost) . Tisti del sistema, ki je najprožnejši, uravnava sistem in čim več poti je vrisanih v osebni mapi, tem bolje, vsako vedenje ima dober namen, kongruentnost-enotnost duha in telesa, itd), značilnosti vzpostavljanja dobrega stika (rapport),  igranje vlog po Satirinih kategorijah, spreminjanja zaznavnih položajev od 1 do 3,  poznavanje meta-programov, vrednot sogovornika, preokvirjanje samoomejujočih prepričanj, S.M.A.R.T. postavljanja ciljev (da vemo, do katerega roka bomo dogovorjen rezultat uresničili) in T.O.T.E., da po členjenju navzdol prepoznamo izvedbo.  

Rezervne teme in vprašanja
Kaj? Lestvica 10 upravljanj nesoglasij:
- o nesoglasju govorite odprto in odkrito in dovolj zgodaj
- izrazite svojo soudeleženost
- ostanite stvarni
- aktivno poslušajte do konca
- vzemite si čas
- priznajte svoje napake in soudeležbo v nesoglasju
- posredujte razumevanje za stališče drugega
- v nesoglasju prepoznati priložnost za novo
- poiščite višji skupni imenovalec
- skupaj oblikujte rešitev obeh zmagovalcev.

Cilji pogajalskega modela (negotiation model) so:
- doseči soglasje znotraj vsakega člana pogajalske skupine,
- doseči soglasje z vsakim članom pogajalske skupine,
- členiti navzgor, da bi zagotovili čim več opcij za tim,
- zavedamo se, da so lahko izbrane tudi druge izbire.

Dober stik je potreben tudi med skupinami
- nastajajo tudi vprašanja izven danega okvira.
- sposobnost reševanja konfliktov 

Cilji preokvirjanja v 6 korakih
- izkušnja dela na logičnih ravneh
-  izkušnja dela z metaforami
- uvod v spremembe 2. vrste
- izvabiti tri specifična stanja
- sprožiti razliko med vedenjem in namenom

Postopki pogajanja med dvema deloma v konfliktu 
- izvabiti odgovore od vsakega od dveh subjektov
- izvabiti rezultate in namene od vsakega dela
- izvabiti izraz za vsak del
- izvabiti izkustvo vsakega prepričanja in vrednote za vsak del
- skleniti dogovor in zaželeno integracijo dveh delov
- napraviti eko-ček in izvedemo integracijo subjektov
- doseči informacijo in upoštevamo vsako pripombo

Pričakovani učni rezultati:
- Rabi metafore za dela, različne odgovore in ideje
- Izvabi rezultat in cilj vsakega dela
- izvabi potrebno izkustvo
- Dosezi dogovor med deli
- Poglej, kako bi to bilo videti v prihodnosti
- Zberi informacije in upoštevati pripombe.
- Korak v prihodnost

Pogajanja med več kot dvema deloma v konfliktu:
- biti sposoben komunicirati z več deli
- napraviti zaporedje, ki zadeva dele in subjekt
- ustvariti izid, ki je v stiku z vsemi deli
- dogovoriti se za integracijo med skladnimi deli

- Demonstrirati proces dogovarjanja med deli v konfliktu z drugo osebo
- opiši pridobitve dela z vsemi deli
- opiši zbiranje informacij od drugih opazovanih delov in jih vključimo v proces
- korak v prihodnost.

Kaj je konflikt in kakšne so strategije reševanja? Psihološko je konflikt mentalni boj. Običajno je zunanji konflikt podprt z notranjim. Katere so vrednote in kriteriji zanje: npr. zdravje, ljubezen, uveljavljanje, ustvarjalnost, zabava, sprostitev, užitek. Sporazumevanje ima prav tako dve nasprotni razvojni smeri (dobro – benigno  in slabo – maligno) kot jo imajo druga področja dejavnosti. Za krizne, konfliktne in obrambne stike je značilno, da sogovorniki ostanejo zaprti in nedostopni. Ohranjajo le pravilnost svojega mišljenja in ne odstopajo od obrazcev črno - belega označevanja pripadnosti po izreku: kdor ni z nami je proti nam, kar je znano kot ozka lojalnost.  

Dobro je vedeti, kaj lahko storimo za srečo družinskih članov. Spoštovanje razlik. Povedati, kaj maraš in česa ne.  Za pogajanja v partnerstvu: odpravljati zložene enakovrednosti, po katerih iščete vzroke za svoja negativna čustva v drugem. 
 
6. Sklep

Ugotovili smo, da je pomembno natančno sistematično načrtovanje ciljev, če hočemo biti uspešni, kakovostni, celoviti. Splača se (delno ali celovito) kontrolirati samo zastavitev  in in potek (proces) uresničevanja ciljev. Opozorili smo na nekatere pogoste napake pri ciljnem delovanju. Prikazane priprave še niso popolne. Oblikovane so na osnovi 4Mat vprašanj, ne pa na osnovi vlog in stilov vodenja. Prav tako tudi niso opredeljeni skriti cilji in predvideni cilji udeležencev.   

Tudi  Zupančičeva drama Razred je poučna za našo temo. Igrajo jo igralci, ki ne poznajo veščin NLP. Drama Razred aludira na delavski in šolski razred. Delavskega razreda ni več, odšel je v raj (Gorz) ali na počitnice. Njegova zapuščina je simbolni kapital, ki  se izraža v himni internacionale. V učilnico pride en sam njegov predstavnik, poslušno-ubogljivi kandidat z močnim kariernim sidrom. Nobena manipulacija izpitne komisije ga ne more odvrniti od nadaljnjega opravljanja izpita. Sprašujejo ga ekonomist, estetska stilistka, emocionalna terapevtka in strokovnjak za arhetipsko komunikacijo (beri: občevanje). Spraševanje je improvizirano brez vnaprejšnje učne priprave (teaching plan) in dogovarjanja med člani. Timska ura je dezorientirana, ker se strokovnjaki(nje) med seboj ne spoštujejo in ne povezujejo.  Kandidat je v funkciji learning by doing, ker mora to, kar izve, tudi izvesti. Na koncu napravi še povzetek ob delovnem posnetku himne. Temu postopku pravimo v NLP posnemanje uspešnosti drugih. Vendar to posnemanje ne deluje skladno, ker bi bilo bolj smiselno, če bi kandidat posnel le eno osebo po lastni izbiri. Kandidat tudi nima pravice do (pod)vprašanj po podrobnostih strategije, kar pomeni, da se mora zadovoljiti z implicitnim modeliranjem.  Na teh napakah se učimo, kako pomembna so (gramatikalna) pravila posameznih vaj v NLP-ju ob predpostavki, da so cilji pravilno postavljeni, ne pa instrumentalistično kot se to dogaja v raznih komisijah, ustanovah,   itn. Za začetek bi bilo dobro razlikovati ciljno racionalnost od instrumentalne na posameznih primerih.  

7. Opombe

1. Glej organizacijo za pridobivanje pogajalskih veščin vplivanja, poslušanja na spletnih straneh: www.a-negotiation-techniques.com

2. Na spletu http://trans4mind.com/personal_development/mind/Master/anchoring.htm
je vidna povezava sidranja s transom. Sidramo se lahko v transu. Sidramo lahko notranji mir, srečo, navdušenje za določeno dejavnost. Namesto samodejnih sider uporabljamo namenska. 
Če določenega stanja virov (state resources) ne moremo priklicati, si ga v odprtem ali kot če okviru lahko zamislimo. 

3. Poznamo več razumevanj coachinga.  Po eni izmed njih je coach podoben tutorju, ki prav tako posluša stranko kot tutor tutorca. Tutor animira, preverja, vodi, motivira. Tutor omogoča, da tutorec razume. Tutorstvo pomeni celovito skupnost med tutorji in tutorci. Tutorci imajo med seboj večjo komunikacijo kot tutor z njimi. Tutorci sooblikujejo načrt dejavnosti, ki ga uresničujejo in ocenjujejo.  Tudi coach sprašuje, usmerja nudi pomoč za samopomoč.  

4. Tabela odnosov med zmagami in porazi je naslednja:
Izgubim –
Dobiš   - medved	Dobim (skupaj zmoremo) 
Dobiš    - metafora 'sova'	
Izgubim- izgubiš – želva 	Dobim – izgubiš – morski pes 	
   
 Literatura

- Bauer, J. & Levy, M. (2004). How to persuade people who do not want to be. Get what you want persuaded what you want.
- Bolstads, R. & Hamblett. Transforming Conflict. N: http://www.NLPca.com/articles/article25.htm. pp. 1-12.
- Dilts, R. Resolving Conflicts with NLP. In: http://www.NLPu.com/articles/artic11.htm, str. 1-4.
- Ferrucci, P. (2006). Kdo sem in kaj lahko postanem. (what we may be). Ljubljana, Akademija za psihosintezo.
- Gradišar, C. (2005). Sotočja družinskih odnosov. Sodobni vodnik skozi družinsko in partnersko življenje in njegove preizkušnje. Novo mesto, Samozaložba.
- Joyce, B. et al. (2002). Models of learning – tools for teaching. Buckingham, Philadelphia, Open University Press.
- Hogan, J. (2004). The Science of influence.
- Outcomes and Competencies for Practtitioners of NLP. IN: http://inspirative.com.au/assee-prac.htm. Str. 1-24.
- O'Connor, J. & Seymour, J. (1997). Spretnosti sporazumevanja in vplivanja. Uvod v nevrolingvistično programiranje. Žalec, Sledi. Str. 197-205.
-Pangler, B. (2003). What BATNAs Are. In: http://www.beyondintractability.org/essay/batna/
- Parfitt, W. (1997). Prvine psihosinteze. Ljubljana, Aura.
- Schwarz, A., Schweppe, R. (2004). Moč podzavesti. Nevrolingvistično programiranje. Ljubljana, MK.
- Svetličič, M. Pogajanja v neprofitnem sektorju. Kako jadrati čez nemirne vode managementa nevladnih organiozacij?
- Virtue, D. (2005). Božje vodstvo. Ljubljana, Govinda.
- The NLP Pattern of the Mouth: Integration of Conflicting Parts. In: http://www.NLPu.com/Paterns/patt11.htm, str. 1-2.
http://en.wikipedia.org/wiki/negotiation, str. 1-4

IV. Veščine trenerjev 

1. Družbeni okvir osebnostne rasti 

Družbene potrebe po osebni rasti posameznika so očitne. Razlog je očiten. Vsak zaposleni ali kot partner naj bi pozitivno razmišljal tudi tedaj, ko gre podjetju ali njemu samemu slabo. Vendar pa se newagevsko prelidaranje za uspeh za vsako ceno in v vsakem primeru izjalovi, če nimamo poslanstva in z njim cilja učenja na lastnih in tujih primerih. Moja analiza psihoanalize in psihoterapije (IX. poglavje) ima že takšen namen razčiščevanja pomanjkljivosti na eni in drugi strani. Obenem pa tudi pokažem 'racionalno jedro' primerov.

Po eni strani delodajalci pričakujejo, da bodo delavci delali z osebnim žarom, po drugi strani so pa potrebni pomoči tisti, ki se jim kot zaposlenim pri tem zatika, a ne bi radi izgubili posla. Refleksivna moderna izziva nov način organiziranja v gospodarskih podjetjih in v družbenih institucijah. Paradigma 'gospodarstvo : družba' se menja, zato ne smemo prezreti družbene in gospodarske kompleksnosti in dinamike, ki se povečuje za organizacije vseh vrst z naraščanjem fleksibilnosti in strateškega organizacijskega delovanja v institucijah, ki so  odprte za pobude in inovacije. Zato mora tudi šola v novih pogojih delovanja razviti nov organizacijski način delovanja, ki jo upošteva kot celoto s svojimi družbenimi nalogami in delovanjem.  

Z razvojem družbe nastaja potencial tveganja, ki zahteva višjo zavest družbenega sistemskega razvoja. Zato ni nenavadno, da NLP vaje vključujejo tudi eko-preverjanje kot varnostni ventil. Razvija se sistematična navezava na raven organizacije ustanov, kakor tudi na ravni celotne družbe z normativnim identitetnim delovanjem. Ta naloga je v središču organizacijskega učenja, ki se lahko teoretično reflektira in oblikuje praktično spremljajočo  organizacijsko pedagogiko. V nadaljevanju bomo pokazali, kako tečaj NLP organizirati z namenom pospeševanja  organizacije  lastnega razvoja.

Teorijo ustvarjalnega dela lahko uporabimo tudi pri 'osebni rasti' ali pri oblikovanju timov. Ustvarjalno delo lahko razdelimo v tri stopnje:
1. stopnja načrtovanja in priprave dela je tista, v kateri najbolj aktivno uporabljamo domišljijo. Večinoma jo uporabljamo na način "kreativne vizualizacije", tako da si v mislih predstavljamo potek dela in se zavemo vseh možnih zapletov in ovir, potem pa poiščemo rešitve. V mislih podoživimo potek dela kot nek film. Prav je torej, da ljudje kdaj budni sanjamo in si v mislih predstavljamo cilje, ki jih želimo doseči, saj je taksno sanjanje del ustvarjalnega procesa. Če pa sanjarimo, zlorabljamo ta proces in si škodimo.
2. Stopnja izvedbe je običajno časovno najdaljša. Rezultati dela niso vidni takoj, potrebni sta disciplina in premagovanje težav. Če so težave prevelike, je potrebno presoditi, ali je načrt vredno opustiti, izboljšati ali pa vztrajati pri starem. Kdor hoče vztrajati kljub težavam, mora ves čas imeti v mislih cilj in smisel dela.
3. v zaključni stopnji uživamo, ko v zunanjem svetu opazujemo nekaj, kar je bilo nekoč le naša misel, zdaj pa je del sveta. Užitek je nujno potrebna stopnja. Za duševno zdravega velja človek, ki si postavlja realne cilje, jih dosega in v tem uživa. Pri nas pa ima močan vpliv 'protestantski odnos do sveta', ki užitek prepoveduje. Ljudje, ki priznavajo le trdo delo v potu svojega obraza, dela, v katerem človek uživa, sploh ne štejejo za pravo delo, ampak  za igro.   Umetniško snovanje ni lahko delo, vendar pa vključuje tudi užitek. Pomembno je, da pri tem poudarjanju pomena realizacije zamisli S. Rozman (1998) opozarja na razliko z zasvojenostjo s sanjarijami in fantaziranjem, ki ga je med mladino tudi dovolj.

V bistvu je to že prirejena Aristotelova teorija ustvarjalnega dela na osnovi štirih vzrokov. Najprej se zamisel imenuje formalni vzrok (lat. causa formalis), ki odgovarja že omenjeni prvi stopnji, sledi materialni vzrok (lat. causa materialis), ker upošteva snov ali tvar, ki jo umetnik oblikuje, učinkujoči vzrok (lat causa efficiens), ki je v samem aktu oblikovanja. Nato   sledi končni vzrok (causa finalis), ki vključuje ob končanem delu tudi umetnikov užitek in počitek.

Vsak se lahko postavi v vlogo Michelangela, ki je dobi v delavnico kos marmorja. Najprej si ga je ogledoval, nato pa je skušal v njem "videti" kip, ki ga bo napravil. Potem vzame dleto in gara nekaj mesečev, da bi, kot se je menda sam izrazil, odstranil odvečni marmor. Ko je kip gotov, čuti zadovoljstvo ob opravljenem delu. Kip postavijo na glavni trg in še stoletja kasneje si ga prihajajo ogledovat ljudje z vseh koncev sveta. Vsakdo ga občuduje in na čisto poseben način začuti tisti del umetnikove duše, ki ga je nekoč mogel občutiti le on sam, ko je "videl" obliko kipa v neizdelanem kosu kamna, s tem pa stopi z umetnikom v nek odnos. Umetnik živi v svojem delu se tudi takrat, ko ga že dolgo ni več med živimi. Po eni strani niso samo velika dela umetniška, po drugi strani pa s teorijo oblikovanja v smislu nastajanja umetniškega dela ne razložimo le umetniških del, ampak tudi vzgojo otroka, saj so tudi na tem področju rezultati vidni še dolgo časa potem, ko je delo zaključeno. Vsak človek je lahko ustvarjalen na kakšnem svojem posebnem področju. Kot umetnik oblikuje kip, oblikuje lahko tudi vsak sam sebe.

2. Formalni okviri tečaja

Tečaj so od decembra 05 do julija 06 vodili trije izkušeni in priznani trenerji kot so Nada Mulej, Herman Demmel in Bert Fuestel po standardih INLPTA, ki deluje od l. 1991 kot svetovna zveza trenerjev  in podjetja Sledi. To podjetje ima z vodenjem tečajev že 10 letne izkušnje, z INLPTA pa sodeluje  leta. Tečaj je sestavina vseživljenjskega učenja. Omogoča učinkovito javno nastopanje, mrežno povezovanje med udeleženci in ustvarjalno mišljenje. Bert Fuestel je tudi ustanovitelj in vodja Mind system inštituta v Muenchnu.  Vse to je za udeležence privlačno, ker obeta zabavno, hitro učenje z delovanjem in razumevanjem. Tečaj je imel 5 modulov. Trajal je od decembra 05 do julija 06. Vmes sta bila 2 študijska premora po  polna dva meseca. Število udeležencev je variralo od 12 do 14. Temu bi rekli kar močna skupina.  Vsi trije predavatelji so se izmenjavali, kar pa glede na dosedanjo prakso tečajev ENTRA ni bila novost. Dobili smo 110 strani paginiranega gradiva in 17 dodatnega, ki pa ni več veljal za pisno testno preverjanje znanja. Gradivu je ponekod dodana tudi pregledna literatura za določene teme.  Tečaj se je dogajal na različnih krajih: trikrat v Žalcu,  enkrat v Ljubljani in enkrat v sončnem Strunjanu. Od absolventov mojstra pri podjetju ENTRA sva se 2 udeleževala tečaja trenerja, ena kolegica coachinga, 4 kolegice so mojstra ponovile in 5 kolegov je obdržalo doseženo stopnjo mojstra. Videti je, da se število udeležencev od prve stopnje do naslednjih prepolovi. Dosežen uspeh pri tečaju trenerja se razlikuje s  podelitvijo certifikatov trenerja ali pa tudi samo o zaključki letnika (completition). Večina udeležencev je postala trenerji, manjšina udeležencev pa ne. Zanimivo je tudi, da sta tečaj občasno obiskovala tudi 2 trenerja in 1 stalno, kar je nas navaja na sklep, da je tečaj ponudil nekaj novosti in da je treba nekatera znanja še utrjevati.     

Zanimivo je, da pri nas šele v novem tisočletju vpeljujemo to, kar se je na Zahodu začelo že v  70. letih 20. stoletja. Sem sodijo tudi  prizadevanja za demokratizacijo in humanizacijo vseh področij življenja. Kritična didaktična teorija komunikacije v pouku temelji v človeškem dialoškem življenju (Buber). Za pouk v šoli ali tečaj je treba učenje z razumevanjem načrtovati in analizirati. Ne moremo ne komunicirati (Watzlawick), čeprav je naša komunikacija za druge moteča, nepomembna ali le stranskega pomena. So obstoječi trenerji bodočim kdaj povedali, da je komunikacija udeležencev uvod v njihovo hevristično, odkrivajoče učenje in mišljenje. In če je že kaj na tem, ali so si priznali to udeleženci sami? Sam si skušam odgovoriti na to vprašanje s pričujočim zapisom.  

3. NLP – pot do učinkovite komunikacije 
3.1. Aplikacija  4MAT sistema, Satir kategorij in CP3  na (bodočega) trenerja

Na tečaju smo se ukvarjali s 4MAT (patent učenja B. McCarthyjeve) glede na tistega, ki vprašuje in tistega, ki sprejema in dojema informacije. Poučevanje je prilagojno načinom učenja  udeležencev glede na odnos trenerja kot komunikatorja in odraslega učenca kot komunikanta. Ta vprašanja kot čarodej vleče iz rokava čarodej, ki bi mu stari Kitajci rekli 'les', v sodobnosti pa mora biti kar najbolj fleksibilen. Takšen pred publiko in za publiko karizmatično gorljiv les (goreči grm v bibliji) je trener(ka). On(a) je persona prima et ultima, od njegove/njene magične pripovedi je odvisno, ali bo publika padala dol ali gor, ali bo zavijala z očmi sem ter tja ali pa se bo pretežno pasivizirala. Pomembno je, kako je trener(ka) oblečen(a), kje stoji, kako natanko se premika, kakšna sidra si je v sobi postavil(a). njegova/njena naloga je vzdrževanje ravnotežja med levo-razumsko in desno-intuitivno polovico možganov. Če trener(ka) sprejema mnogo življenj v enega – svojega  in tisto, kar da iz sebe, spravi vanje, je nalogo opravil(a). Kako manipulira s fasetami1 kakor z mavrico izza duše. Čim bolj odprtega duha, tem bolj bomo sprejemali njeno/njegovo svetlobo v celoti, ne pa le posameznih žarkov.    

S členitvijo osebnosti in njenih vlog je stil trenerja čim bolje določen. Kakšna osebnost je? Ali je karizmatičen in izžareva energijo? Kam spada v MBTI shemi? Kakšne vloge igra? Poleg prezentatorja je še motivator, moderator in supervizor. Trener in bodoči trener sta učenca, zato ni vseeno, kako se učita teh vlog, novih identitet ter razumevanja različnih situacij. 

Ker smo večinoma predstavljali teme NLP novim udeležencem, je bilo seveda prvo vprašanje, kako začeti. Najprej je treba izzvati zanimanje poslušalcev. Takšen uvod imenujemo 'mind opener'. Rečemo npr. v tej uri vam bom razkril nekaj, po čemer ste se že vsi spraševali, pa še dans niste dobili odgovora. Ali – vsi smo se že srečali s takšnim primerom. Ali: na poti do vas se mi je primerilo nekaj, kar je globlje povezano z našo temo. To so 'odprte zanke' (open loops). Poznamo še gnezdene zanke (nested loops), kadar pusti pripoved odprto in jo šele kasneje zaključi ali pa jo udeleženec sam zaključi. Poznamo še enojno zanko (single  loop) in dvojno zanko (double loop).

Specialnost NLPTA je CP3, ki je angleška kratica za oznake kot so concept, principle, process, procedure, slovensko pa DP3, kar pomeni definicije, principi, procesi, procedure. Razlika ni velika, gre pravzaprav za to, da se pojem razloži z definicijo. Gre za značilen deduktivni postopek s členjenjem od zgoraj navzdol. V njem se poznajo 4 Kolbovi tipi učenja od abstraktnega teoretičnega misleca do eksperimentatorja in detajlista, ki ga zanimajo postopki. Naša naloga je po tej gnezdni zanki, da sami končamo začeto razporejanje tehnik po tej shemi. Skupaj smo napravili vajo sidranja. Skušali smo razvrstiti moteča vprašanja in možne odzive trenerja nanje. V bistvu gre za vprašanje, kako prožno si je trener temo zastavil, da jih dopušča. Načelno nobeno vprašanje ni nesmiselno, dejansko pa so že zaradi omejenostjo dojemanja 7 + – 2. Gre tudi za prednosti in pomanjkljivosti rabe posameznih vrst medijev, kar poznamo že iz poglavja o pomenu in upravljanju učne tehnologije. 

Krog upravljanja se začne z analizo sedanjega stanja, definicijo cilja, načrtovanja, odločanja, izvedbe in kontrole učenja. Novost pri v učenju tima je uporaba prednosti posameznikov. Dragocenost v gradivu so konkretni primeri za posamezne faze. Za odnos do udeležencev so pomembni stili vodenja od kooperativnega za timsko fazo norming (saj gre), avtoritativnega (za fazo storming) prek laissez faira (vse teče super – performing) do empatičnega (za krizo – forming). Obstaja tudi situacijski stil, vodenja, ki vse te povezuje.  Tudi govorne vaje za oblikovanje osebne karizme smo delali.        

Kakšni profili sestavljajo galerijo groznih? Pravzaprav sodijo sem vsi tisti, ki niso ustrezno fokusirani na obravnavano temo. S takšnimi udeleženci se bodoči trener vnaprej seznanja. Prepoznava jih kot zamudnike, zgodnje odhajače, pokvarjene plošče, nejeverne Tomaže, kimavce, ki se ne zavedajo svojega stališča in so bili posebej zaželeni v samoupravnem socializmu. Jan Makarovič je o njih napisal posebno študijo. V galerijo groznih sodijo zgubarji (faliranci pri Ruglu), klepetalci, širokoustne žabe, napadalci, prevajalci, ki uganjujejo namen govornika, vsevedneži in tisti, ki vse najbolje vedo. So tudi sovozniki, brezposelni, skakalci v besedo, gostobesedneži. Če gre že za galerijo, ali se je ne bi dalo s človekom popotnikom (lat. homo viator), ki ga bomo definirali kasneje, preokviriti takole: sprehajava se od galerije do galerije, od galaksije do galaksije… do blaženega stanja (ananda). 

Tudi v šoli je precej več motečih učencev kot jih učitelji ugotovijo. To niso le tisti, ki delajo ‘preveč hrupa za nič’, ampak tudi tisti, ki ne sodelujejo. So skratka učenci s posebnimi potrebami. Ni dovolj ugotoviti, da imamo vsak svoje posebne potrebe, ker je vsaka osebnost posebnost zase. Simbolne forme (lat. animal symbolicum) niso zadnja stopnja v razvoju duha, čeprav je v življenju forma pomembnejša od vsebine. Simbolno bitje je globoko v sebi nesimbolno. 

Na tem tečaju smo se učili uporabljati eno tehniko skozi drugo. Tako npr. 4mat skozi Satir kategorije. Vprašanju zakaj ustreza Satir vloga obtoževalec – blamer, kaj računar, kako distrator in kaj če uravnoteževalec (leveler), ker povzema in odpira nove možnosti. Zakaj je potrebno vprašanje, ker tudi v NLP teorija odloča, kaj bomo videli in delali, čeprav je teorija v NLP običajno 'umazana beseda'. Zakaj je značilen za raziskovalce, ki jih zanima zadeva glede na lastni interes, kaj so specialisti, zbirali, kako so praktiki in umetniki. Izkušnje nam pokažejo, da je to vprašanje enako primerno za racionaliste kot za intuitivce. Npr. pri zapeljevanju v trans: zamislite si, kako natanko vas bo ta glasba nezavedno zapeljala do odgovora, ki ga potrebujete. V knjigi Zakaj je nebo modro najde bralec številne odgovore na naravoslovna vprašanja tipa zakaj. Teorija nam omogoča tudi ‘kaj če’ scenarij. Z vprašanjem ‘kaj če bi bilo drugače’ Peternelova (2005) vzbuja otrokovo radovednost in ustvarjalno mišljenje. Kaj če odpira tudi meta-program možnosti za prihodnost. Zaradi vsebinskega preobilja v smislu Kaj je bil urnik prenatrpan, tako da zadnje teme (spiralni razvoj) trenerji niso mogli več pisno kontrolirati.  Kako to popraviti? Dovoliti, da tečaj poteka več ur ali zmanjšati količino tem, da bodo bodoči udeleženci po vprašanju  Kaj če  bi bodoči udeleženci vedeli, kakšen standard storitev lahko pričakujejo. In se nanj bolje pripravili v primeru, ko vedo, da je urnik prenatrpan. Kaj naj bi oni storili, da ne bi bil prenatrpan? SOMi pomagajo zadevo preokviriti tako da nakazujejo nove vire in aspekte. Npr. o prenatrpanosti govori tisti, ki je premalo navdušen. Odgovor na vprašanje, kako pridobiti še nove vire, je v krajih, kjer se nahajajo. Nahajajo se že v gradivu, literaturi in v samem sebi in v načinih (tehnikah), kako jih vleči na dan. Etimološki pomen edukacije (lat. e-ducere) poudarja prav to, kar mi sami (s pomočjo drugih) izvlečemo iz svojih globin.   

Zaradi boljšega zastavljanja vprašanj si avtorefleksivno zastavimo tudi vprašanja po vprašanjih. Kaj pomenijo 'moteča vprašanja'? Ali pomenijo le motivacijo 'stran od' ali motivacijo 'za' stvar samo, ali so le plod neresnega pseudointeresa ali še kako resnega interesa. Na osnovi vprašanj se učimo kot je pokazala B. McCarthyjeva s 4mat shemo. 

Štiri zaznavne položaje smo obravnavali z vidika vlog trenerja, kako iz prvega govori osredinjen v sebi (prezentator), kako se vživlja v poslušale in jim 'bere misli', kako nekav-zalno analizira proces. Kakšen je supervizor v 4. položaju. Vprašajmo se tudi, zakaj  se trener izogiba negativnih pomenov 4mat vprašanj, namesto da bi se soočil z njimi. Rezultat tega izogibanja je, da je lista motečih vprašanj večja, namesto manjša. Utrjuje se vzorec nezažele-nega vpraševanja, ker smo baje enaki le po zaznavah, ne pa po konceptih. Menim, da gre za še nerazloženo predpostavko mišljenjskega ravnotežja med ciljno orientacijo (nem Zielorien-tierung), členjenjem (classification, chunking) in selekcijo. Če temo preveč razširimo, se njen smisel lahko razprši. Gre za odločilno vprašanje, kako obdržati vodilno nit med številnimi možnostmi izbir, členitev in izločitev. Eno izmed NLP pravil je uporabiti čim več orodij na čim manj vsebinah.         

Poskusimo ugotoviti, kako bi na primeru poteka tečaja uporabili Satirine vloge:
Obtoževalec – blamer – pomeni, da je bilo nedopustno, da nismo bili vnaprej obveščeni o dveh vrstah NLP certifikatov. Cilji so zapisani pretenciozno, da bi jih uresničili v 18 dneh.  Namesto kosila za pošteno plačilo – evolucijskih izjav o napredku kandidatov smo dobivali sprotne sendviče moči iz snack bara. Tako sem bil sam enkrat prehiter, drugič preveč abstrakten, tretjič premalo standardiziran. Vlog trenerjev nisem dojemal uravnoteženo. Bert Fuestel je bil kot živ komputer, perfekcionist in detajlist, ko izstavlja drugim mnogo nepredelanega mesa, sam pa živi le od kruha. PC3 je bil njegova specialnost, omenjal ga je le kot meso drugih.         

Pomirjevalec – placator: opravičujem se, da nisem napravil na navzoče najboljšega vtisa. Morda bi bilo bolje, če bi se bolje učil nove rutine. Kot vodilni trenerji ste nam podali največ, kar ste lahko. Procesno je bil ta tečaj enkraten, saj smo bili zlasti po neverbalni govorici povezani bolj kot doslej.  Ker je NLP fleksibilen in multifunkcionalen, lahko trener vse cilje doseže v najkrajšem času. Nikjer drugje doslej ni bilo več osebnega sprejemanja, spodbud in pohval, pa vendarle sprejemanje sebe v plusih in minusih. 

Preusmerjevalec pozornosti – distractor: ja, pa kaj hočemo. Sodelovanje ni problem le pri NLP, ampak tudi pri drugih 'verbalnih' timih, v katerih posamezniki drug drugega radi motijo. Tudi v podjetjih je kak šef  prevelika avtoriteta, ki podrejenim ni všeč. In tudi v akademskih krogih se nekaterim profesorjem nekatere teorije zdijo preveč abstraktne, da bi jih razumeli in zastopali. Sicer pa naj si preobčutljivci za praktični čut preberejo Heglov spis 'Kdo govori abstraktno?'  Najbolje bi bilo, da bi sam bistvene reči razčlenil navzgor in navzdol, ali pa te razčlenijo drugi po somu 'drugi cilji'.  

Racionalist – computer: NLP tečaj je bil organiziran po načrtu glede na razpoložljiva sredstva. Če bi imeli več časa in denarja bi dosegli še več. Če se nisi sistematično učil, nisi mogel upoštevati navodil pri nastopih in korakov pri vajah. Obstoječi tečaj bodočih trenerjev 06 zadostuje kriterijem Velike didaktike Komenskega čutne nazornosti in enostavnih pojmov.

Izravnalec – leveler: res je, da je v nastopih udeležencev ostalo še nekaj 'nepredelanega mesa'. A pomislimo, da nikomur ni bilo prepovedano biti avtentičen v svojem stilu. Po eni strani se mi zdi škoda, da nismo dobili globalne povratne informacije o uspehu posameznikov in skupine v tem šolskem letu, a po drugi strani je to prednost, ker so stvari prav zato še odprte in jih lahko vsakdo glede na spodbude 'sendvičev iz snack bara' še dodela.     

Tudi sendvič moči lahko gledamo z več vidikov. Eden izmed njih je rezultat vaje rušenja negativnih sider, ker uvodni pozitivni informaciji sledi negativna, ki vodi k drugačnim odločitvam in spet pozitivna. Časovne črte (delovanja v časovnem ritmu) se zavedamo šele tedaj, ko se zavedamo sebe kot bitja štirih časovnih razsežnosti in še več. Čas sam postane naše orodje in cilj. S časom nismo le racionalno varčni, ampak smo zanj tudi bolj emocionalno sprejemljivi. Ni naključno, da sta temi flowa in transa šele v programu mojstra in ne že v programu praktika. Nenehno izmikanje gospostva nad časom pomeni potrebo po nenehni rekonstrukciji. Vedno znova lahko potek časovne črte na novo prepoznavamo, vedno znova jo na novo obračamo, tako da sosledje dogodkov v trenutkih 'preje in kasneje' ni več moteče, ampak je spodbudno.

DC3  - Menim, da je bil teoretsko tečaj nedodelan, ker se nismo ukvarjali z definicijami NLP-ja. Nekateri smo ga razumeli preširoko, drugi preozko. Najbolje bi bilo pri vsaki temi pokazati povezavo med desno in levo polovico možganov, ne le pri transu (v tej točki je bil Tomaž še največji ekspert!). Če bi še pri meta-jeziku uspeli to tako razlikovati kot pri Miltonovem jeziku bi si lahko čestitali. Glede najbolj elegantnih povezav med indukcijo in dedukcijo smo ostali v temi. Zdelo se mi je, da je tudi Bert marsikaj pozitivistično deklarativno našteval iz svoje beležke. Njegove pripombe so se nanašale na nastope določenih posameznikov. Ostali pa nismo imeli v tem neposrednega izkustva.2 Pri naslednjem tečaju bi bilo to treba obvezno demonstrirati v duhu ne le povej, ampak tudi  pokaži. Raje manj naštevanja in več popravkov! Pri modulu v hotelu Oleander smo bili sicer procesno odlični, konceptualno pa kvečjemu zadostni, ker si imela slednje rezervirano za seminar izven tega tečaja. Nekdo bi moral povzeti v sklepu, v kateri smeri nadaljevati vaje v vlogi izravnalca. Tako je večkrat bilo videti, da trenerji popuščajo udeležencem, v bistvu pa so popuščali sebi z izgovorom, da itak »ne more vsak vsega obvladati« in da bomo to drugič obdelali. 

3.2. NLP po merilih komunikacijske didaktike

Stile vodenja smo udeleženci pri javnih nastopih premalo prepoznavali. Ocenjevali smo to, kar imam v naslovu poglavja 2.1.  Gravesove evolucijske stopnje smo sicer demonstrirali tudi udeleženci, vendar pa brez konceptualne povezave z mestom NLP-ja znotraj njih. Bert Fuestel jih uporablja na posebnem tečaju. Na zadnjem modulu je Bert preverjal delovanje majhnih, srednje velikih in velikih motenj t. i. Stoerungen, ni pa definiral,  kam sodi faza osmišljanja teh motenj. Ali to pomeni, da metaforično preplavaš 'deročo reko' le tedaj, kadar 'njeno vodo vodiš na svoj mlin'?  Empirično (postopki) sodeč bi rekel da. Teoretsko gledano pa je to prešibko.
 
In tako prav pri 'motnjah' naletimo na shemo 4mat. Implicitno tečaj 06 ocenjujem tudi po njih in sicer tako, da izpostavljam vprašanje »kaj če« kot dominantno. Skušal sem odgovarjati na vprašanje, kako bi bilo, če bi bil tečaj zastavljen še drugače. Vemo, zakaj smo se tečaja udeležili, čeprav nismo imeli vsi popolnoma enakih ciljev. Kaj smo pridobili glede na svoje filtre tudi vemo, saj smo pisali 3 teste iz prejetega gradiva. Kako naj bi bil tečaj organiziran, da bi bili rezultati še boljši pa je stvar nadaljnje diskusije. Potreben bi bil pogled na timsko uro s sistemsko intervencijo supervizorja, tako kot se dogaja v podjetjih z dobrim manage-mentom, ne pa še v šolah in tudi ne na tečajih, ker si s formalnimi anketami ne da kaj prida pomagati. Po moji analizi je šlo za nekoliko pomanjkljiv performing zaradi manjkajočega norminga na začetku, v sredini (npr. z opozorilom enega od obstoječih trenerjev udeležencu: če se ne boš intenzivneje spoprijel z izkazanimi težavami, boš dobil le spričevalo o končanem letniku. 

Vsaka komunikacijska vsebina se v pouku oz. predstavitvah trenerja na tečaju postavlja v odnos. Udeleženci procesa komunikacije imajo pri tem določene vloge (npr. slušateljev ali akterjev), iz katerih stopajo v odnose. Partnerji se v teh odnosih obnašajo ekonomično z vidika nevarnosti izgub in stroškov. Ustanova  omogoča, da se medsebojna komunikacija med udeleženci usklajuje s pričakovanji udeležencev v skupne učinke sistema in njegovih podsistemov t.j. posameznih skupin. V 2. pomladanskem polčasu do tega ni prišlo niti med obema skupinama in posledično nismo zastavljali vprašanja iz gradiva trenerjem. Vsebina in odnosi izhajajo iz situacijskega konteksta, kontrola pa je med sodelavci delno zavedna, delno nezavedna.3 Na komunikacijo vplivajo tudi motnje in prav zato, ker vplivajo, smo jih na tečaju tudi sprovocirali, se z njimi soočili. Komunikacija je sredstvo in lastni cilj za smotrno pot do postavljenih ciljev. Tako za motnje kot za ciljno orientiranost komunikacije je na koncu manjkala skupna in individualna samoevalvacija.

Komunikacijska didaktika proučuje komunikacijske kompetence4, kako naj trener čim uspešneje uči praktika NLP-ja. Ne gre mu le zato, da sproži v njem učne procese, ampak tudi zato, da se postavi v čevlje učencev in razume njihove potrebe. Učitelj kot trener veščin postane v procesu poučevanja pregledneši, jasnejši, aktivnejši, sodelovalen in iniciativen.  

Če vse teče gladko, je trener le koordinator in se poslužuje laissez faire vodenja. Podobno nastopa učitelj v šoli ob samoiniciativnih in delavnih učencih. V kolokvialnem pogovoru med udeleženci je bilo čutiti, da rabimo globlje poznavanje Freudove psihoanalize. Gibanje reformske pedagogike (namesto 'vse za otroka' 'vse za udeleženca') smo upoštevali, saj je vsakomur dovoljeno izvajanje njegovega trenerskega stila podobno kot naj bi bilo v šoli dovoljeno učencu, da se uči na svoj način. Še bolj pa je bilo to izrazito ob sproščanju ob Solinah, pri jadranju v Kopru itd..

3.3. Normiranje NLP

Najprej bi bilo tako treba prepoznati pozitivni namen, ki se skriva za strategijo, ki jo je praktik NLP uporabil za neetične oz. neekološke namene. Njegov pozitivni namen bi upoštevali pri gradnji novih postopkov oziroma ga integrirali v postopke, ki bi bili oz. so uporabni za vse, ki se ukvarjajo z NLP. Prav tako bi bilo treba preveriti tudi njegova prepričanja in razmisliti, kako bi jih lahko preoblikovali v prepričanje, ki bi bilo skladno z vsebinami NLP.

Seveda pa tu obstaja še zunanji nadzor društva, kjer naj bi bila izdelana pravila (kodeks), kaj se od NLP-jevcev pričakuje. Prav tako pa bi bile lahko zapisane tudi posledice, kaj se lahko s posamezniki, ki NLP uporabljajo v neetične in neekološke namene, zgodi (torej posledice/ ukrepi, ki sledijo). Kakšno je tvoje osebno prepričanje in standardi, ki so povezani s tem, kako boš ti kot INLPTA NLP trener deloval v smislu profesionalizma, kvalitete in etike?
- upoštevanje etičnih norm pri uporabi NLP-ja
- osebna odgovornost pri uporabi NLP, še posebej pri delu z drugimi 
- upoštevanje standardov, ki jih zahteva INLPTA
- striktno upoštevanje kriterijev, ki določajo  pridobitev certifikata za praktika in mojstra NLP
- upoštevanje integritete posameznika pri delu z NLP tehnikami
- izogibanje kakršni koli uporabi NLP v manipulativne namene
- odgovoren in korekten pristop do kolegov, profesionalcev v NLP-ju
- nenehno izobraževanje in izpopolnjevanje na področju NLP in drugih sorodnih področjih
- spodbujanje ustvarjalnosti, timskega dela 
- ustvarjanje mednarodnih povezav
- organizacija NLP tabora po vzoru na podobna izobraževanja v tujini
- populariziranje NLP  v medijih, brezplačni informacijski dnevi 

Kakšna so tvoja osebna prepričanja in vrednote kot INLPTA NLP trenerja glede tega kako naj bi se na najboljši način obnašal do profesionalnih kolegov – INLPTA NLP trenerjev?
1. korekten odnos do kolegov, brez prikrivanja informacij in znanja
2. ne videti v drugih tekmece - brez rivalstva
3. odkrit pogovor, če se s čem ne strinjam s čem ali opazim nepravilnosti
4. pomoč v znanju in informacija 
5. spodbujanje pri delovanju na področju NLP in izpopolnjevanju
6. vabilo k sodelovanju pri večjih projektih, timsko delo
7. vsakega od kolegov trenerjev vidiš kot sebi enakega, nihče ni več ali manj od drugih
8. vzdrževanje povezav s kolegi, vsak od kolegov trenerjev je dragocen vir znanja, sposobnosti
9. skupno obiskovanje izobraževanj v tujini
10. upoštevanje etičnih norm v NLP-ju, ki se tičejo tudi odnosov do kolegov 
11. obveščanje o vseh novostih in spremembah na področju NLP, ki se nanašajo na trenerje

Ad1) Sem sodi poslovno etična in sodelovalna korektnost. V pretečenem tečaju nisem opazil prikrivanje informacij, ampak prej zadrževanje in neizkoriščenost povratno informacijskega prostora. Kritični prijatelji od nastopajočega kolega so delovali individualistično brez medsebojnega delovanja. Vodilni trener ni povzel skupinsko podanih informacij, ampak je podal le svojo 'vrhovno inačico' ne glede nanje. Od udeleženca samega je bilo odvisno, ali si bo zapomnil mnenje kolegov ali mnenje kolega. Zato bi bilo bolje, da bi sintezno mnenje vodilnega trenerja dobil v pisni obliki v roke. 
Ad2) Ali res ne videti v drugih tekmece, ali pa gre za spodbujanje zdrave tekmovalnosti? Mar ni to etično načelo enostransko, ker usmerja udeleženca le k sebi, ne pa k drugim. Vemo, da sta to dva meta-programa, ki se lahko dopolnjujeta. Kritični prijatelj nikoli ni rekel ob nastopajočem kolegu 'saj jaz delam isto napako' in vodilni trener ni rekel 'saj je to področje v NLP manj razdelano kot so druga'.  Argumentacija 'za in proti' je odvisna od 'motivacije za in proti (motivation towards and away from). In od funkcije te obojestranosti (k- in k+) je odvisna sestava sendviča moči – koliko je v njem kruha in koliko še nepredelanega mesa.      
Ad 3) Pričujoči zapis je takšen pogovor strinjanja v nestrinjanju – (agree in disagree) in strokovnega opravičevanja – legitimiranja v imenu tistih, ki bi se morali najprej etično opravičiti.   
Ad 4) Kaj pa če gre za skupno neznanje? Resnice ni, vsi jo iščemo (Jaspers). Ali so obstoječi trenerji na tej ravni z bodočimi? V dosedanjih kurzih obstoječi trenerji niso povedali, česa so se naučili od bodočih. Morda bodo v bodoče to povedali, če bodo ustrezno obrnili časovno črto. Obstoječi imajo le pozitivistično demarkacijsko črto med smiselnimi in nesmiselnimi vprašanji. So v položaju vladajoče vednosti pri Foucaultu ne v položaju babiške modrosti pri Sokratu. V NLP poznamo mehanizem izvabljanja (elicitation). Javnega izvabljanja je bilo bore malo, ker fokusirani nastopajoči ni smel odgovarjati na mesene in včasih strupene kritike. Kaj  je izvabil trener Bert Fuestel od kandidatov na končnem izpitu v zaprti sobi – v cameri obscuri ni bilo obelodanjeno. Bil je oster - delajte še vaje in dograjujte znanje in veščine – je bilo njegovo sporočilo. S tega vidika NLP ni le nauk o novi rutini, ampak je nenehno reintegriranje delov v celoto, zlasti kar zadeva odnos med konkretnim in abstraktnim.   S sistemskega vidika je bil ta NLP zbirka dovršenih stanj in dejstev (fr. les faits accomplit). Namesto pomoči za samopomoč (nem. Hilfe zur Sebsthilfe) smo na  koncu imeli po Bertu inducirane motnje (nem. Stoerungen), viharje pred objemanji.  To pomeni, da je za NLP mojstre kontrastivna analiza kar primerna metoda.
Ad5) Knajpanje s k+ in k- je metoda reintegracije. Kako ravnati v primerih, ko ugotovimo, da je praktik ali mojster, ki smo mu podelili certifikat, NLP spretnosti uporabljal v neekološke ali neetične namene?

Odgovor je odvisen od posameznika in njihove sposobnosti, kako razume oziroma se odzove na pojave v okolju. Če jih je sposoben razumeti kot informacije, bodo tudi njegove reakcije v skladu s tem pravilom. V takih primerih bo najprej izdelal analizo trenutnega stanja. 

Za točke od ad 6 do ad 11 še nimamo izkušenj in zanje nismo prejeli nobenih navodil. Kot vemo obstaja tudi funkcija trener trenerjev, ki je supervizorska. Takšen supervizor se posvetuje s trenerji in jim daj navodila za izboljševanj dela. 

Lewin razume mehanizem skupinske dinamike z vidika meta komunikacije. Skupinsko dinamski procesi  se realizirajo tudi normativno do odgovornosti vsakega posameznika zanje.  Človek si lahko v skupini razjasni svoj položaj in svojo moč. Sam si je ne zmore, marveč samo v razpravi z drugimi, z učenjem dvojne zanke. To pomeni odprt dialog v zaupanju v meta komunikaciji, po paradigmi krožne vzročnosti. Dvojna zanka je preseganje enojne,  ki ostaja vase zaprta – monološka. V tem poglavju smo proučevali norming fazo v razvojni komunikaciji NLP.
 
4. Pot do najboljšega učenja in organiziranja podjetja

Aktivna udeležba na NLP tečaju terja podjetnost in pomeni uvajanje v podjetništvo. 
Če pride dialog na mrtvo točko, se pogovorite o svojem mnenju s tretjim, ali pa eksperimentirate z alternativnimi idejami. Senge svetuje:
- vprašajte druge, katere poglede bi lahko spremenili,
- vprašajte v primeru, da ni mogoče skupaj načrtovati 
- opogumite druge,
- če je na drugi strani želja, razvijte skupaj z drugimi metodo, pot po kateri presežete ovire.

S temi razmisleki in priporočili se ne usmerite le na sporočanje v lastni grupi, marveč tudi na predstavo organizacije kot celote kakor tudi na družbeno  okolje. Na ta način lahko povežemo organizacijsko delovanje organizacije z družbenim. Iz metodične oblike izhaja pridobivanje objektivnih in subjektivnih referencialnosti za produktivno prilagajanje, strateško in norma-tivno identitetno delovanje. S tem sklopimo (spnemo) individualno in skupinsko dinamiko z organizacijskim in družbenim strukturnim delovanjem. Na ta način dano vzgojno in izobraže-valno koncepcijo za organizacijsko delovanje v povezavi pedagogike, organizacijske didaktike in menedžmenta.

V sredi gradiva je bil slovar pojmov NLP' na 9 straneh. Kot vemo je učenje besed v tujem jeziku mehansko – elementarno. NLP je takšen ne ravno vsakdanji jezik. Pojmi so samo prva stopnja PC3. Osebno postane šele tedaj, ko vemo, kaj nam določene  besede pomenijo in za katere namene jih rabimo. Pri slovarju NLP pa ni šlo le za besede, ampak tudi njihove definicije. Krajši slovar NLP pojmov najdemo že na koncu dela O'Connor, J. & Seymour, J. (1997). NLP trener ga s pridom uporablja, ko ga dojame kot uvod v spoznanja NLP. Včasih so to poimenovanja stanj, procesov in rezultatov, ki se dogajajo v komunikaciji včasih pa tudi pogovorni jezik NLP skupnosti. Slovar je sestavljen po abecedi, vendar s slovarskimi definicijami NLP pojmi še ne morejo biti enoznačni, olajšujejo pa kolokvialno uporabo. NLP aksiomi in stebri so včasih jasni, včasih pa rabijo dodatno razlago. V literaturi se najde različno število aksiomov in tudi različne formulacije istih aksiomov. Tudi tehnike so ponekod preimenovane in po korakih spremenljive, vendar pa spoznavne. Lahko jih razumemo generativno – globinsko po več skupaj za isti človeški problem. To je zaenkrat še nedodelano področje. Primere (case studies) smo prilagajali napovedanim temam, nismo se pa učili spoznavati jedrne težave in iskati njim primerne tehnike za njihovo odpravo. To pomeni, da smo odkrivajoče učenje (discovering learning) hitreje in bolje uporabljali pri neverbalnih vajah kot v verbalni komunikaciji.  

Človeško posnemanje živalskih glasov v smislu mukanja, kikirikanja, kruljenja, skovikanja itd. imajo v določenih primernih okoliščinah večjo sporočilno vrednost kot besede, ki so začetek civiliziranega drugega sveta. Seveda pa je bila sporočilna vrednost že vnaprej dogovorjena in smo jih lahko pri skupinskih vajah zlahka vedenjsko prepoznavali. V bistvu smo z njimi povezovali le prvi in drugi nivo Diltsove piramide odnosa med vedenjem (behaviour) in okoljem. Galerija groznih se pojavi nekje v sredini piramide v odnosih med neusklajenimi prepričanji (kaj je treba povedati) in sposobnosti (kako povedati vsem razumljivo) predelave ‘nepredelanega mesa’.  

Organizacijsko učenje5 za informacijske sisteme služi ohranitvi in izboljšavam sposobnosti, produktivnosti in inovativnosti v negotovih tehnoloških in tržnih okoliščinah. Čim bolj so te okoliščine negotove, večja je potreba po učenju. Gre za povečanje prilagodljivosti in učinkovitosti v času (Dodgson, 1993). Grantham (1993) meni, da učenje usposablja za hitrejšo in učinkovitejšo prilagajanje in dinamično odgovarjanje na kompleksne izzive okolja. Učenje povečuje pretok informacij, razumevanje kakovosti odločitev v organizacijah. Nekateri proučujejo učeče se organizacije in opisujejo takšne kot so  Motorola, Mutual Investment Corporation, Electricite de France in  Fiat Auto Company. Podjetja, ki so bila prepričana, da niso dobro učeče, imajo določene kompetence, ki se lahko izrazijo le v določenih učnih mehanizmih. Pogosto je v smeri večje produktivnosti treba popraviti timsko uro npr. prezaposlitve na drugo delovno mesto, do- in pre-kvalificirati oz. po sistemski intervenciji videti, v kateri fazi so blokade in kako jih deblokirati.  
  
Razplet je odvisen od interakcijske komunikacije, a kdo je povedal kaj o njej. Lahko je tudi reči, da so 'motnje' izraz falsifikacije, vprašanje pa je, ali je sam falsifikator zadovoljen z ostankom, ki ga dobi – ali je to sekundarni dobiček ali pa ničelni izkupiček v smislu zero sum game. Ob temi 'strategije' smo bili moteči že na meji smisla, da nas je bilo mogoče obvladovati poleg drugačnega glasu  le še z učno tehnologijo (s power point-om), sicer človek res ne bi vedel, katero strategijo naj bi v poplavi strateških ciljev izbral. Glede na vajo meta-zrcaljenje (meta-mirroring) bi si odgovoril, da se je treba potruditi za sistemski vidik in da 'mediji' niso vse, kar bi ta hip o našem sistemu zadnjega modula NLP lahko povedali, pri čemer smo mediji tudi mi sami, saj je že McLuhan dejal, da je medij sporočilo.   

4.1. Gravesova razlaga evolucije človeka 

Graves (1996) razvija psihologijo individualnega in socialnega razvoja. Na prvih  štirih stopnjah smo ljudje še sledilci enemu prepričanju, ki je inkarnirano v eni resnični osebi. Šele na 5 stopnji se samostojno vprašujemo, kako delati bolje in poiščemo ustrezne postopke. Graves razlaga devet stopenjski razvoj duha. Pri tem razlikuje med 1. občutkom za preživetje, 2. sorodnim duhom – kin spirit, 3. močjo boga (power god) brez občutka sramu in krivde, 4. močjo resnice. Na tej stopnji vera ščiti pred peklom, 5. stopnja je t. i. strive drive, na tej stopnji rabimo  samodisciplino, 6. stremljenje k čistemu sebstvu (human bond – človeške vezi) ustvarja občutke krivde in zato želimo globlja spoznanja z drugimi ljudmi. Po tem modelu princese Diane terjamo enake pravice za manjšine. 7. ljudje na tej ravni delujejo spontano, ker razumejo predhodne ravni. So v t. i. flex flow-u. Malo ljudi je na 8. stopnji z globalnim pogledom – (whole view); 9. stopnja integral holonic je za jogije in druge adepte. 

Po moji oceni se NLP pojavi na 5. stopnji kot tehnika za samodisciplino. V ospredju je postopkovnost brez globalnega pregleda. Nadaljuje se na 6. procesni stopnji. Mojstri so že sposobni pomagati drugim, na 7. stopnji flex flowa se nadaljuje procesnost. V tej stopnji se NLP prične razvijati v smeri transpersonalnosti, meta-komunikativnosti, spiritualnosti, sebstvenosti t. i. višjih stopenj zavesti, kar se nadaljuje do najvišje ravni trenerja. Samoorganizacijsko učenje se prepleta z organizacijo mrežnih stikov. Gre mu tudi za nove oblike timskega dela  po timski uri. Marsikaj se da urediti z učenjem na daljavo (e learning).  Čim višje stoji udeleženec na stopnji osebnega razvoja, tem bolj je odgovoren sam za svoj napredek, obenem pa je povezan s skupino. Čim višje se nahajamo na Gravesovi lestvici, tem manjša je galerija groznih. Seveda udeleženec ocenjuje tečaj nižje kot trener že zato, ker ne nadzoruje ciljev. Podobno je v šoli, kjer učenec najhitreje vidi učiteljeve napake. Za udeleženca so največ peak experiencies – vrhunska doživetja.  

Tako kot se v spiralni shemi spreminja odnos med individualnim in družbenim se spreminja tudi odnos med zavednim in nezavednim. Običajno se pri tem pozablja, da ni vseeno, kako se na nezavedno gleda. Pogled od spodaj je zastrašujoč, od zgoraj pa je osvobajajoč. Zato nekateri odkrivajo v njej vse strahove z demonizmom in histerijami, drugi pa 'vse odgovore'. Boj med svetlobo in temo je boj med nižjimi in višjimi stopnjami zavesti. Sposobni so sposobni integrirati izkušnje nižjih stopenj kot gradivo. 

Danes že iz antične opredelitve človeka za govoreče bitje (gr. zoon logon echon, lat. homo dicens) lahko izpeljemoučno paradigmo učenja z eno zanko, z dvojno zanko, in tretjo paradigmo, ki jo je  (Agyris/Schoen, 1978) poimenoval kot: deutero learning kot  alternativo ekonomskemu človeku. Gre za meta-učenje z osebno odgovornostjo. Deutero  learning pomeni normativno operativno, prilagoditveno in strateško odprto učenje. Človek se je samopresežno sposoben sebe postaviti na pot  in iti svojo pot. Ta metafora se zrcali v ideji odprtega vprašanja, ki vsakega lahko postavi na pot in je stalna situacija začetka odprte prihodnosti. 

Tako postane človek popotnik. Vsak naslednji korak spremeni njegovo stojišče in izhodišče, s tem pa njegov pogled (obzorje pogleda), ter s tem njegove možnosti. Popotnika razlaga tudi Campbell (1904-1987) kot mitolog. Meni, da so različni bogovi v različnih svetovnih religijah le maske za eno samo neznano resnico, iz katere vsi izhajamo in se tja vračamo. Metafore so oznake mask. Neznana resnica je v bistvu že Anaksimandrov apeiron kot neomejena in nedoločena pra-bitnost. Kasneje igra to vlogo Kantova stvar po sebi. Izvor pozornosti je neznan. Vsakokrat jo dosegamo pri slušateljih na drug način, ker dvakrat ne moremo stopiti v isto življenjsko reko (Lebensfluss pri Gillingenu).  Po Peternelovi (2005) je bistveno, da se nekaj dotakne tvojega telesa ali duše in zato dela z otroki vaje iz zavedanja. 

Vprašanja, ki zadevajo  8. in 9. stopnjo Gravesove spirale so: zakaj mora človek nujno sebe predstavljati v gibanju, ali se lahko ustavi na določeni točki, tako da se umiri? Ali zmore in mora govoreči in delujoči človek kadarkoli in kjerkoli doseči svoj cilj. Glede teh vprašanj se Graves in njegovi učenci pridružujejo odgovoru nedokončanega projekta in s tem nenehnega  odraščanja posameznika in človeštva. 

Družbeno odgovorno identitetno učenje in delovanje se zgodi, če se organizacije učijo oz. delujejo na podlagi učenja z enojno (statično na podlagi narave organizacije, adaptivno delovanje in z dvojno zanko, ki dinamično, upošteva proces. Ti dve obliki učenja nista prisotni, če tega organizacija zavestno ne podpira.  Če se v določenem času ne pojavi pozitiv-na povratna informacija ali dobra komunikacija, lahko to onemogoči učenje. Model H. Blooma (2000)6 vsebuje enako kot Batesonov model učenja  prehod od nezavedne kompetence prek zavestne nekompetence, zavestne kompetence in nezavedne kompetence.

5. Zaključek

Za trenerja trenerjev je stalen izziv, kako razumeti tezo, da je človek je organiziran odprt  sistem. Razumemo jo na več načinov.  Maslowa  teorija samorealizacije že pomeni  njegovo  osebno samorealizacijo, implicitno pa tudi našo. Danes večina holistov izhaja v  določeni inačici iz Glasserjeve kontrolne teorije. Morda jo anticipira že Maslow. Povezava med njima je, da ni samoaktualizacije brez samokontrole, kakor je ni brez samovzgoje. Tudi ni jasen odnos med samorealizacijo in samooblikovanjem, čeprav je očitno, da prav zdrave, integrirane osebnosti najlaže  vplivajo  same nase.  Integrativne osebnosti  ni brez  interak-tivne komunikacije doma in v službi.    

Sodobno vprašanje je, kako je učenje postalo nova kultura podjetja.  Stremljenje k 'organizacijskemu učenju' (organisational learning) po eni strani postavlja vodjo podjetja v  vlogo učitelja. Vsak od nas, ki je član globalne družbe, državljan, podjetnik in družinski član bi se moral vprašati, kako njegovo delovanje prispeva k razvoju sveta kot živega organizma, kako se prepleta njegovo učenje z idejo razvoja sebe in drugih. Ne gre le za to, da je učitelj organizator, gre tudi za to, da je organizator učitelj. Kako ideja razvoja določa način učenja in ideja vseživljenjskega učenja idejo razvoja? Dokler si na to vprašanje ne odgovarjamo prepuščamo svet stihiji in stohastičnim procesom. Na vsaki stopnji Gravesove spirale naletimo tudi na Maslowa, vendar naletimo tudi na  faze organizacije po Glaslu. Glede na to, da se identiteta subjekta – osebe na vsaki stopnji spreminja in postaja fleksibilen kol8ikor je človek posameznik kompleksno fleksibilen, avtopoetičen, bi morala tem aspiracijam slediti tudi podjetje in šola s prav takšnimi lastnostmi. Integrativna osebnost sodi v integrativno organizacijo, asociativni pa v asociativni. Razlika med obema je, da integrativna organizacija še ne diha s svojim okoljem, asociativna pa že. Tako sta maturant (waldorfske) gimnazije in abiturient tečaja osebne rasti še neusklajena s svojim okoljem, čeprav sta se projektno usposabljala za to. Po takšnih tečajih se zakonci še raje ločujejo, mladi pa po šoli odpotujejo v tuje dežele. Prav značilno je, kako nova znanja in veščine premalo usposabljajo za sodelovanje z obstoječim, celo tradicionalnim okoljem. Železnemu človeku iz socializma je ustrezalo avtokratsko oblastniško okolje z državno monopolno ideologijo, vzgoja za delo in družino kot osnovno zaprto celico totalitarne družbe vred. Krhkemu, poslednjemu človeku ustreza navidez demokratično, potrošniško, laissez fairovsko okolje, ki dopušča razvajenost, površinskost, poenostavljenost neavtentičnega bivanja. Vedočemu človeku (homo sapiens) ustreza znanstvena skupnost, vzgojljivemu (homo educans) vzgojna skupnost in verujočemu (homo religiosus) versko – občestvena. Na dlani je, da iščočemu človeku ustreza raziskovalna skupnost ali pustolovščine v eksotičnih, 'naravnih' deželah, tržnemu-marketinškemu podjetni-ška razmerja, oblastnemu (homo politicus) državni aparat, podložnemu šola kot najmočnejši ideološki aparat države (Althusserjeva sintagma). Virtualni človek (homo videns) je zasvojen in zaslepljen s svojim umetnim, virtualnim okoljem. Od Platonove prilike o votlini dalje vemo, da je vprašanje okolja za človeka idej izjemno pomembno. Vemo, da gre za dve okolji in sicer za tistega, iz katerega izhajaš in tistega, h kateremu se vračaš. Na tej ideji slonita tudi Homerjeva epa Iliada in Odiseja. Isto  stvarnost vidimo v različnih umskih modelih. 

Tradicionalna transmisijska šola črpa svojo moč iz prenosljivega tradicionalnega znanja. To je šola, ki ne spodbuja razvoja človeških virov. Upravljanje s človeškimi viri (angl. kratica HRM) bi terjalo šolo v smislu pomoči za samopomoč (nem. Hilfe zur Selbsthilfe, angl. help for self-help)   Model izobraževanje vedno bolj prehaja  iz vrednote prenosljivosti k vrednoti autopoeze, kjer prevladuje samo-diagnoza in samorazvoj. Če je za transmisijsko šolo značilno prizadevanje za dozorevanje (mehanizmi učlovečanja, discipliniranja, humaniziranja in socializiranja naj bi s svojo intencionalnostjo in teleološkostjo vodile k temu cilju), ki se izrodi v Adornovi ugotovitvi de facto nezrelosti, potem te guruji novega okolja obratno že priznajo za zrelega, potencialno veščega, gre samo še za priznanje (gr. tymos, nem. Anerkennung). Zgodovinsko vzgojno vprašanje ni več zrelost vis a vis nezrelost, ampak le še potrditev ali zanikanje kot ne-priznanje. Pozitivno mišljenje (nem. Pozitives Denken, angl. positive thinking) ima prednost pred mišljenjem negativitete, ki je še bilo dialektično aktualno pred komaj nekaj desetletji. Za kritičnega misleca ostaja odprto vprašanje, ali je to stanje iluzija ali drugačna socialna realnost, za katero po Bergerju in Lukmannu vemo, kako nastaja. S stališča interakcionizma je vsak človek vedno že ustanova, ker tako, kakor ne more živeti izven sveta, ampak je eksistencialno v svetu, ne more živeti izven ustanov kot Robinzon, ampak je že v ustanovi, pa četudi mrtvih duš in duhov. Gogolj je groteskno predvidel celo trgovanje z njimi. Ne pozabimo, da je osnovna celica – ustanova družbe še vedno družina. 

Tako se vračamo k vprašanju, kako je človek v (inter)komunikacijskem pretoku informacij  instutucionalno organiziran. Enostransko dilemo organiziranja ali asociiranja smo odpravili v 'asociativni organizaciji' po Glaslu, ki ni več istovetna z asociacijo združenih proizvajalcev iz samoupravnega socializma in tudi ne z Floridovim ustvarjalnim razredom potencialnih in aktualnih intelektualcev, ampak je to šele prehodna organizacija, ki rabi babiško pomoč pri rojevanju iz sebe.  Ne gre več za pogojno samozavest (nem. Selbstbewusstsein), ampak za nepopolno postmoderno avto- in heterorefleksijo, ki sicer verjame v učinkovitost medsebojnih vplivov in v plodnost meta-komunikacijo o njih, vendar pa se ji celovitost sveta, na katero se aksiomatsko sklicuje in nanj navidez holistično deluje, nenehno izmika.  (Bodoči) trenerji se nismo vprašali, kaj pomeni sposobnost fleksibilnosti. Ali to pomeni, da je treba naše ure nenehno usklajevati, pa naj gre za individualno, timsko in skupinsko, ali to pomeni, da je treba vsaj občasno meriti sinergične učinke vseh treh lokov medsebojnih vplivov' Ali to pomeni, da naj nekdo napravi samoevalvacijo vsega tega podobno kot šola in podjetje ob koncu leta.  Vse to lahko pomeni in vse to je smiselno, če najdemo za odkrite primanjkljaje zdravila za prihodnje asociativne interakcije.                   

Obstajajo štiri življenjske drže, od katerih samo prva pomeni obrambo pred nevrozo. 
1. socialna identifikacija z okoljem (četrto socialno rojstvo po Brajši),
2. pokoritev avtoritetam ustanov ali svoji volji, 
3. doseganje premoči z uspehom, ugledom,
4. odmik od vsega kot npr. v budizmu.

Pokazali smo ad 1 in ad 2. ad 3) Včasih posameznik presega ustanovo z uspehom in ugledom. V socializmu to ni bilo zaželeno. Danes takšni ustanavljajo s. p. – samostojno podjetje. Odmik od vsega z opustitvijo starih vzorcev je začasno priporočljiv le, kadar posameznik intenzivno išče lastno pot. Tej potem ustreza drugo okolje in druga publika.   

Prva drža je še najboljša, kar kaže na kooperativen odnos med sredino in posameznikom. Druge tri so videti defenzivno. Tretjo držo bi bilo treba razumeti v smislu uspeha v širšem smislu te besede, čeprav je opredeljen le kot ugled. Večina ljudi za svoje neuspehe  krivi druge, ki jih ovirajo, da ne morejo napraviti tega, kar bi radi. S tem nehote pristajajo na izgubo samoiniciative in na stagnacijo in se odpovedujejo zastavljanju lastnih ciljev.

Z učenjem z dvojno zanko (double loop learnig)  presežemo šibkosti ekonomskega človeka na individualni ravni z zavestnim dialogom, namenskega odpiranja v skupnost. Na ta način sklenemo skupinsko dinamsko delovanje s strategijo dinamike, njenimi cilji, ki jih lahko bolje zasledujemo, s tem pa namen sistema jasno stopnjujemo. To učenje ima enak smisel kot organizacijsko učenje (deutero learning), ki pomeni preseganje mehanske paradigme.  

Ta operativna zaprtost omogoči sistemu, da se iz okolja sprejme input, ga specifično v sistemu predela in okolju vrne  sistemsko specifični output. Na ta način okolje ne more direktno manipulirati sistema, marveč nanj lahko vpliva le posredno. S tem je motnja iz okolja lahko priložnost za sistem. Motnje sistem sprejema lahko tako dolgo, da svojo notranjo strukturo tako spremeni, da se spremenjeni  pogoji iz okolja prilagodijo in  so zato stabilni. Takšne povezave med  sistemom in okoljem imenujemo strukturno spenjanje. Sistem preživi tako dolgo, dokler ne preseže kritične točke. Če je ta stopnja presežena, tako da prevlada pozitivna povratna informacija, sistem razpade. To je razlaga za sprejemanj in integriranj motenj v sistem.
 
 Visoko kompleksen svet ima več možnosti delovanja in doživljanja, da usmerja pozornost  v socialnih sistemih na konsenz. Interakcije je treba naravnati tako, da dosežemo soglasje in uglašenost. Tako kot v šoli, kjer noben otrok ne zaostaja, kar naj bi dosegli v ZDA z Bushevo šolsko reformo, na tečaju tudi noben odrasel ne zaostaja. S pogajanji se doseže, da smo vsi zmagovalci. Tedaj doseže skupina najvišje pozitivne sinergične učinke na stopnji human bond. Namesto institucionalizacije vedenjskih pričakovanj nastane soglasje v interakcijskem procesu. Sklenemo lahko, da bi dosegli še večje učinke, če bi nekateri razumeli  proces učenja kontinuirano in ne le kampanjsko. 

6. Opombe

1. Fasete (fr. facette, ang. facet; from face – obraz, nem. Fasette) so detajli, obrazi ali vidiki. 
Obraze Doreen Virtue, Arlielle Ford, Debbie Ford, Deepak Chopra, Luise Haye, Barbare deAngelis bi kazalo posnemati, modelirati in jim slediti pri uspešnem delovanju.

2. Na uporabo načel NLP-ja lahko gledamo tudi skozi načela samodeterminacije (self-determination): svoboda za življenje v skupnosti, avtoriteta, podpora, odgovornost, potrditev (confirmation).

3. Več o tem Cerar, M. (2006). Načrtovanje vzgojno izobraževalnega dela v funkciji razvoja identitete šole. Osnutek disertacije. Ljubljana.

4. Izraz kompetenca (lat. Competentia, ang. competence) pomeni 1. pristojnost, upravičenost, področje pristojnosti, pooblastilo, 2. pristojna oblast, 3. pogajanje, tekmovanje za kaj (Tavzes, M., 2002; 592),  kompetenten pa pomeni pristojen, pooblaščen. Kompetenca je sposobnost učinkovite izvedbe naloge (Pušnik, 2004; 134¸ 135). Podobna je Chomskyjeva definicija kompetence kot performance – izvedbenosti. Vprašanje je, ali je kompetenca že sposobnost, 1. da neko zadevo začneš delati, ali to, 2. da si v delovnem oz. učnem procesu ali pa 3. tudi to, da jo izvedeš do konca. 

5. Utemeljitelja teorije organizacijskega učenja sta ameriška psihologa Chris Argyris in  Donald Schoen; ki sta 1978 s knjigo “Organizacijsko učenje”

6.  Na spletu http://www.olev.de/person.htm je razlaga modela Hermana Blooma (2000) ki vsebuje prav takšen prehod od nezavedne kompetence prek zavestne nekompetence, zavestne kompetence so nezavedne kompetence kot Batesonov model učenja.

Literatura

- Bale, L., S.: Gregory Bateson's Theory of Mind: Practical Application to Pedagogy. In: 
htt://www.narberthpa.com/bale/Isbale_dop/learn.htm, p. 1-23
- Bateson, G. (1991). A Sacred Unity – further steps to an ecological mind. Harper Collins Publisher.
- Cowan, Ch., & Todorović, N. (2005). Clare Graves explores human nature. The never 
ending Quest. Santa Barbara, ECLET Publising. 
- Dilts R & De Lozier, J. (2000): Encyklopedia of NLP, NLP University Press. 
-  Geisler,  H.  (2000) Organisationspaedagogik. Muenchen: Verlag Vahlen. 
- Gillingan (2004). The courage to love. Principles and practices of self-relations. Alle wunden heilen.
- Graves, C. (1996). Spiritual Dynamics People. Santa Barbara.
- Kojc (2005). Razsvetljeni človek. Ljubljana, Vale Novak
- Novak, B. (2006). Osebni rasti učiteljev in uspešnosti učencev. V tisku v reviji Šolsko polje, 2006/ št.2.  
- O'Connor, J. & Seymour, J. (1997). Spretnosti sporazumevanja in vplivaja. Uvod v nevrolingvistično programiranje. Žalec, Sledi. Str. 197-205.
- Peirce, P. (2005). The Intuitive Way. The Definitive Guide to increasising four 
Awareness. San Francisco, Council Oak Book.
- Pušnik, M. (2005). Od znanja h kompetencam. V: Zupan, A. (ured.). Od opazovanja do znanja, od znanja h kompetencam. Zbornik prispevkov. Ljubljana, Zavod RS za šolstvo. str. 132 - 150. 
- Reeve, J. et al. (2004). Self-determination Theory: A dialectical framework for understanding socio-cultural influencies.
- Ryan, R. M.  & Lynch, M. F.  (2003). Philosophies of motivational classroom management. In: Curren, R. (Ed.)        
- Tavzes, M. (2002). Veliki slovar tujk. Ljubljana, CZ. 
- Young, P. (2001). The Use of Theory. Understanding NLP. In: http://www.understandingNLP.com/usetheory.htm, str.1-8.

IV. Kaj je metamodel jezika v NLP in kako ga uporabljamo?

I. Uvod

1. Mini kaj? Osnovni problem vsakega jezika je sporazumevanje (Kunst Gnamuš 1994). Najprej poiščimo univerzalni primer. Smo že kdaj doživeli, da smo iste stvari razumeli ravno nasprotno kot naš partner v družini ali v službi;  ko je npr. direktor ali vodja  prepričan, da je navodila za opravljanje določene naloge dobro razložil, mi kot delavci pa smo to razumeli po svoje in nalogo tako tudi opravili. Nesporazumi se dnevno dogajajo tudi v politiki. Npr. minister Erjavec je pred pričami izjavil, da ni zavajal javnosti in da ne more bič natančnega povedati o nakupu 165 oklepnikov. Vsi pa vemo, da nam ni vseeno, kaj komu pove beseda, poved, itd.

NLP je nauk o učinkoviti komunikaciji. Meta model jezika je vrisan v jezikovni zemljevid, ki vodi v tej smeri. Vse, kar povemo ali napišemo, se nahaja v določenem modelu. Meta-model je nad-model, ki naš model osvetljuje, razloži in popravi. Da bi se medsebojno razumeli, je treba poznati meta-model. 

2. Zakaj rabimo metamodel?1 V NLP-ju imajo vlogo ustaljenih miselnih navad oz. vzorcev filtri (filters) kot metaprogrami, vrednote in selektorji zaznav. Lov na filtre nas vodi k jasni in razločni komunikaciji. Do nesporazumov prihaja zato, ker je prejemnika zavedlo prepričanje, da pozna pomen besed,  ki so mu bile posredovane, vendar se pokaže, da jih ne. Večina ljudi ne preveri svojega razumevanja. Le nekateri rečejo, „če sem vas prav razumel…“

Najbolje to preverjanje opravimo z metamodelom (modelom modelov)1, ki je rezultat Grinderjevega ter Bandlerjevega raziskovanja terapevtskih uspehov Virginije Satir in Fritza Pearlsa na osnovi njunih vzorcev vprašanj, ki sta jih modelirala.   

Cilji metamodela so naslednji:
- zbiramo dodatne informacije s katerimi se natančneje prepozna smisel izraženih informacij, mnenj, občutkov, izkustev, spoznanj...;
- pojasnjujemo pomen besed;
- ugotavljamo omejitve razumevanja, ker so po Wittgensteinu meje mojega jezika meje mojega sveta;
- odpiramo nove možnosti izbire npr. pri postavljanju novih ciljev;
- pokazati, kako izboljšati kompetentnost razumevanja; 
- terapevtske namene, zastavljanje osebnih ciljev, pri prodaji in nakupih;
- odkriti globinsko strukturo mišljenja. 
- Metamodel uporabljamo vsakokrat pri delu s skupino, ko hočemo pridobiti natančne in konkretne informacije s postavljanjem natančnih vprašanj. Tako dobimo jasen feedback iz skupine po izvedbi določene vaje, ko želimo govoriti o učinkih vaje. Metamodel nam ne omogoča le natančnih odgovorov na konkretna vprašanja slušateljev, ampak tudi omogoča  jasno podajati učne vsebine in navodila za vaje.  

Lista teh ciljev ni zaključena. Ti cilji so včasih tudi kontraindicirani. Vemo, da imamo pravico priti do celovite informacije, vendar pa jo je težko doseči. Najprej je treba znati prav vprašati. Na to temo se nanaša knjiga o Aladinovi svetilki. Nato je treba uporabljati takšne natančne besede, ki imajo pomen v sogovornikovem zemljevidu, in če znamo natančno ugotoviti,  kaj drugi misli z besedami, ki jih uporablja, lahko učinkovito prispevamo k razjasnitvi in rešitvi problemov. To pomeni, da se iz toge drže premaknemo v prožno, ko skušamo govoriti jezik drugega. 

Ni točno, da je tema metajezika pomembna za NLP le toliko (7%), kolikor so pomembne same besede. Na vsebine besed smo pozorni 7%, toda na to, kako kdo kaj pove, smo pozorni 93%. Gre za to, ali je predstavitelj karizmatičen, skladen, ali je navdušen, slikovit, privlačen. Ne le za strokovnjake, ampak  tudi za NLP trenerje je trd oreh povezovanje metamodela (modela o modelih) jezika in Miltonovega jezika. V Upanišadah piše »Smo to, kar si želimo biti. Kakršne so naše želje, takšna je naša volja. Kakršna je naša volja, takšna so naša dejanja. Kakršna so naša dejanja, takšni smo mi«.  In če se trener postavlja v svojem stilu v vlogo šamanskega mojstra, daoista, zen budista ali ajurvedskega strokovnjaka, mu tega ne gre zameriti in ga 'sistematično' vkalupljati zaradi kratkoročnega spomina na magično število 7+-2 = 5–9 informacij2 in da neuradno priznanih 5% racionalne dojemljivosti možganov udeležencev tečaja. Za kratkoročni spomin v NLP-ju velja, da je omejen z zavestnim delovanjem. Z vidika NLP je dolgoročni spomin povezan z »globoko strukturo« izkušnje. Omejenost kratkoročnega spomina na 7+/-2 informaciji je potrebo pri NLP-ju upoštevati pri vseh predstavitvah – vse informacije naj bi razdelili na dele, ki naj ne bi vsebovali več kot 9 delov, da ne zasipamo z informacijami naših udeležencev. Od našega sistema pomnenja je odvisno, kaj štejemo kot enoto. Ker pa večina nima treniranega sistema pomnenja, se predavatelj najbolj zanese na enostavne enote. Slabost tega pa je, da niti členjenje (chunking) pojmov ne poteka tako kot bi bilo to v skladu z raziskovanim predmetom. težko je presoditi, kateri metaprogram je bolj prikrajšan in kateri manj – detajlist  ali generalist 'velike slike'. 

Gre za iskanje tretje poti med kopičenjem informacij za vsako ceno in zgolj racionalni sistem od lažjega k težjemu. Glede na to, da v poslanstvu (NLP) učiteljev prevladuje Miltonov jezik, je v skrajni posledici ta kriterij za dozirano uporabo metamodela. Metamodel jezika spodbuja kritično mišljenje, ki pa ni za vsakogar sam po sebi privlačen cilj. 

2. Generična struktura in transformacijske funkcije jezika

3. Kaj je metamodel? Jezik je orodje komunikacije, v katerem besede pomenijo natanko tisto, kar se ljudje dogovorimo, da bodo pomenile. Jezik je konvencionaleni – kulturno dogovorjen način komuniciranja o čutnih izkušnjah posameznikov. Vendar ima vsak drugačen notranji zemljevid. Kako vemo, da nekoga razumemo? Če  pripisujemo tistemu, kar je bilo povedano in kar smo slišali, isti pomen. Zaradi različnih zemljevidov je to mogoče le po poenotenju obeh z dogovarjanjem, povratno informacijo, vpraševanjem, če prav razumemo itd..  

Bandler in Grinder sta se pri oblikovanju teorije metamodela zgledovala po transformacijski slovnici, ki jo je izoblikoval ameriški jezikoslovec in publicist Noam Chomsky (1957, 1965). Pomen jezika, po Chomskem, zlasti globinskih struktur ni skrit v obliki vsakega jezika posebej (npr. slovenščine, angleščine, kitajščine, arabščine itn.), saj ga je moč izraziti s pomočjo različnih jezikoslovnih (površinsko strukturnih) opisov. Chomsky verjame v stik globinskih struktur s površinskimi s pomočjo serij transformacij (serije derivacij – izpeljav), kar se izraža v izraženih predstavah globinskih struktur. Določene serije transformacij odločajo o razliki med aktivnimi in pasivnimi opisi, med npr. arabščino in svahilijem, med Shakespearom in Hemingwayem. Transformacije nastopajo kot filtri na izkustvenih globinskih strukturah, ki odločajo o tem, katere oblike se bodo prenesle na površino v površinsko strukturo. Npr. zdravstveni sistem ne hrani podatkov o tistih, ki se sami pozdravijo. Politični dosjeji in dokumenti so lahko tajni, lahko se uničijo ali za določen namen zbirajo. Filtri so neizogibni, ker ne moremo globinsko shranjenih, a prebogatih izkušenj prenesti na površino – ozavestiti, ne da bi jih skrajšali, poenostavili in spremenili pomen.

Metamodel  jezika se kaže v nizu tipičnih vprašanj za odkrivanje posplošitev, zbrisov in popačenj, ki so značilni za filtre. Te uporabljamo v govornem in pisnem izražanju.  Omogoča vpogled v način, kako so bile misli prevedene v besede. Kar je bilo v prevodu izgubljeno, skušamo pridobiti nazaj. Jezik ne more nikoli slediti hitrosti, raznolikosti in občutljivosti našega razmišljanja. Lahko se mu samo približa. Pogosto  vprašanje za sistematičen okvir je: ''Kaj točno s tem misliš?''

Metamodel je ravno nasproten Miltonovemu modelu.3 Pri prvem gre za členjenje navzdol (chunking down), pri drugem pa za členjenje navzgor (chunking up) in vstran - abdukcijsko.  Milton globlje strukture intuitivno uporablja, metamodel jih pa odkriva v triplastni sestavi 1. izbris (deletion), 2. posploševanje (generalisation) in 3. popačenje (distorsion).  Filtri, skozi katere zaznavamo, organiziramo in prikličemo informacije in vzpostavljamo stike s svetom, so metaprogrami; pomembni pa so za motivacijo, odločanje, izbiranje in ustvarjanje notranje-ga zemljevida sveta.

Ad 1. Izbris posameznih dogodkov je proces, pri katerem selektivno opazujemo  samo nekatere dimenzije naših izkušenj in izločimo ostale. Navadno rečemo, da je v sobi polni ljudi, ki govorijo. Tako filtriramo ali izključimo vse druge zvoke, z namenom, da poslušamo glas določene osebe. Na to se nanaša Sulivanova selektivna nepozornost. 

Z izbrisom postane svet reduciran. Redukcija je v nekaterih kontekstih lahko potrebna, lahko pa je tudi vir bolečine v drugih. Primer filtriranja človeškega glasu ima lahko prednosti in pomanjkljivosti. Kot prednost smo navedli možnost  slišati besede določene osebe v hrupnem okolju, lahko pa se zgodi, da ne slišimo pomembnih sporočil in informacij.

Izbris predstavlja enega izmed treh temeljnih postopkov 'modeliranja' (skupaj s popačenjem in posploševanjem), ki se pojavljajo v 'globoki strukturi' in se transformirajo v "površinsko strukturo". Po Bandlerju in Grinderju (1975) predstavlja »…izbris postopek, s katerim selektivno obračamo pozornost na določene izkušnje in izključujemo vse druge. Npr. vzemimo le sposobnost filtriranja ali izključevanja vseh drugih zvokov v z ljudmi prenapolnjenem prostoru, da bi lahko poslušali le enega sogovornika hkrati…Izbris zmanjšuje prostor do razsežnosti, ki jih lahko obvladujemo. Zmanjševanje je lahko uspešno v nekaterih kontekstih, po drugi strani pa lahko predstavlja tudi izvir bolečine v drugih.«

Izbris je lahko uporaben oz. neodvisen glede na aplikacijo – npr. filtriranje drugih zvokov, da bi lahko slišali le enega samega, se skoncentrirali in premišljevali, ali pa filtriranje vseh zvokov, da ne bi (namenoma) slišali tudi pomembnih informacij. Npr. zdravstveni sistem hrani podatke o osebah, ki so umrle zaradi različnih bolezni ter o bolnikih, ki so trenutno na zdravljenju v bolnišnicah, ne hrani pa podatkov o samozdravečih se ljudeh. Ti ljudje ne sodijo v obstoječo paradigmo zdravstvenega sistema tako, da so "filtrirani" kot neznani bolniki. 

V povedu »Bolje bi bilo, če bi se držali starih navad« manjka ključni del uporabljene primerjave. Ta pomembni element globlje strukture, ki manjka tudi v površinski strukturi, se lahko nadomesti s spraševanjem (npr. "slabši, boljši, večji kot pa…?). To nam lahko pomaga pri izoblikovanju zamisli o oblikah referenčnih izkušenj, ki jih nekdo, ki daje tako izjavo upošteva pri primerjavah ali sklepanju. Ponavadi se tisto, kar je bilo izbrisano iz primerjave, kaže kot izkušnja oz. predpostavka, na kateri temeljijo druge ocene.

Vzorci meta modela za izbris so: 
1. nedoločni glagoli, 
2. preprost izbris, 
3. primerjajoč izbris, 
4. nominalizacija, 
5. nedoločni indeks nanašanja.

Ad 1. K nedoločnemu glagolu sodijo metamodelne kategorije, ki vključujejo glagole – glagolske zveze, kjer so določena dejanja, postopki ali razmerja preveč posplošena ali nepojasnjena. Zagotavljanje posebnih načinov delovanja pred sprejetjem odločitve je ključnega pomena. Največkrat to dosežemo z zastavljanjem naslednjih vprašanj: "Kako natanko se bomo tega lotili?". Ko rečemo: Na živce mi gre. Zaničuje me.  Nedoločene glagole pojasnimo, če vprašamo: «Kako natančno…?«

Ad 2. V zgornji shemi je že vpisano vprašanje kdo ne mara mojih izdelkov. 

Ad 3. Primerjalni izbris je posebna oblika izbrisa v metamodelu, ki vključuje primerjalnike in presežnike (npr. boljše, najboljše, bolj, manj, največji, najslabši, itn). Npr. v izjavi "Najbolje je ne spraševati preveč" je uporabljen presežnik najbolje. V takšnih primerih je možno vprašati : "V primerjavi s čim?". V izjavah, ki vključujejo primerjalnike, kot so slabši (Slabše bi bilo, če bi izrazil to, kar v resnici čutiš). 

Ad. 4. Bandler in Grinder (1975) opredeljujeta nominalizacijo kot "…jezikoslovni proces, kjer transformacija jezika povzroča spremembe v predstavah globokih struktur. Gre za proces transformacije besed - glagola ali povedka - v primer besed v predstavah površinskih struktur."

Npr. ko izjavimo: "Zgrabil me je strah" je nekaj drugega, kot če rečemo: "Oče me je zgrabil". Strah je kompleksen čustveni proces, ne stvar ali oseba, ki jo lahko opazujemo. Podobno velja tudi za tesnobo, nevrozo ali agresijo, kjer gre za ocene in razmerja, ki se lahko podoživijo in jih vsaka oseba drugače občuti (izkusi). 

S perspektive NLP-ja, npr. pojma "ego" in "id" predstavljata klasična primera nominalizacije - procesov, o katerih se govori, kot da bi šlo za predmete. Izjava "Moj ego potiska id" odslikava dva procesa kot objekta. Podobno velja tudi pri izjavi "Tvoje upiranje je le v napoto ozdravitvi", kjer o upiranju in ozdravitvi govorimo kot o dveh stvareh.

Nominalizacija je jezikovni proces, kjer transformacija jezika povzroča spremembe  v predstavah globokih struktur. Imenujemo jo »posamostaljenje«, ko se  glagol ali proces spremeni v samostalnik. Rečemo npr: ''Potrebna mi je prostost,'' ali ''Potrebujem pomoč''. 
Nominalizacijo preverite tako, da  vprašate po primeru: »Kaj natančno? Kako  hočeš biti prost? Kateri proces se pri tem odvija?« 

Nominalizacije so zmaji meta modela. Nobenih težav ne povzročajo, če se zavedate, da dejansko ne obstojajo. Zbrišejo tako veliko podatkov, da še komaj kaj ostane. Nominalizacija je s svojim spreminjanjem procesov v stvari najbolj zavajajoči jezikovni vzorec.

Najznačilnejši primer nominalizacije predstavlja koncept svobode. Ko rečemo: "Izgubil sem svobodo" zveni, kot če bi dejali: »Izgubil sem denarnico«. Nominalizacija vključuje kombina-cijo izbrisa, popačenja in posploševanja. Ko uporabljamo besedo "svoboda", istočasno brišemo določene informacije o procesu, o katerem govorimo. Npr. svoboda delati kaj? Če izjavimo: »Bojujemo se za svobodo, pravico in resnico« je to bolj abstraktno in dvoumno, kot če rečemo: "Bojujemo se za denar". "Denar" je objekt, ki ga lahko vidimo in otipamo, "resnica", "pravica" in "svoboda" so pa dejanske opredelitve vrednot in odnosov, ki jih različni posamezniki različno podoživljajo. Najznačilnejši primer nominalizacije predstavlja koncept "svobode". Ko rečemo: "Izgubil sem svobodo" zveni, kot če bi dejali: »Izgubil sem denarnico«. Nominalizacija vključuje kombinacijo izbrisa, popačenja in posploševanja. Ko uporabljamo besedo "svoboda", istočasno brišemo določene informacije o procesu, o katerem govorimo. Npr. svoboda kaj delati? Če izjavimo: »Bojujemo se za svobodo, pravico in resnico« so "resnica", "pravica" in "svoboda" vrednote in odnosi, ki jih različni posamezniki različno podoživljajo. Vendar pa te ‚abstrakcije’ postanejo zlovešče po motivaciji stran od, zaradi katere ‚padajo žrtve’. Juriš na nebo poteka potem v stilu Miltonovega jezika in ne več jezika racionalne miroljubne presoje. 

Eden izmed načinov prepoznavanja nominalizacija je posvečanje pozornosti lastnim notranjim predstavam ob določenih izjavah. Bandler in Grinder predlagata vizualizacijo, če pa določenega pojma ni moč spraviti v obliki vizualne podobe, potem ne gre za predmet. Tudi  nominalizacije niso v celoti slabe, saj usmerjajo tok vaših komunikacij. Ljudje se v splošnem zavedajo verbalnih aspektov komuniciranja, ostale oblike neverbalne komunikacije pa niso toliko v ospredju. Neverbalna komunikacija pa je osnovni vidik vseh NLP-jevih tehnik in metod. 

‚Senzibilizacija’ za pojave nasilja v družini in drugje je z lingvističnega vidika tudi nominalizacija. Pomembno je, kdo se senzibilizira in za katere vrste nasilja, da jih prijavi in s tem sproži postopek ‚pregona’ pri ustreznih organih. Bosna je nedavno okrivila in prijavila Srbijo na haaško sodišče za genocid na njenem teritoriju. Pravična in racionalna razsodba razsodba haaškega sodišča ne zadošča za pokritje občutka oškodovanosti na eni strani in očiščenja občutka krivde na drugi. 
 
Slovenci se poučujemo o lastni krivdi iz Cankarjeve črtice o Skodelici kave. Ta črtica nas uči glede na to, česa se naučiti hočemo, kajti vsak bere s svojimi očmi in z lastnim hotenjem, kakšen naj bi svet bil oziroma bi moral biti. Feministke so Cankarja zmlele z enim samim grafitom na pročelju stare hiše ob Ljubljanici: »Ivan, skuhaj si že enkrat sam to prekleto kavo! Cankar je znan primerek čustveno neodraslega moškega, prestrašenega pred polno žensko iz mesa in krvi, hrepeneč po oddaljeni bližini, ki ga ne zavezuje k ničemur; kvečjemu ga to navdihuje za pisanje. Psihoanalitiki bi rekli: Žrtvujoča mati ga je zatolkla.

Kajti tovrstno žrtvovanje izstavlja najvišje račune. Cena za žrtev je strahotna! Cena je občutek krivde. In tega je Ivan Cankar gojil in ga v spominjanju na svoje grehe pridno zalival. Tak človek, zaznamovan s krivdo in grehom, ranjen v otroštvu in nikoli zaceljen, ne zmore in noče sprejeti odgovornosti za medsebojne odnose, zlasti za odnose moški : ženska ne. Zato tudi pričakuje, da mu bo kavo kuhala mama oziroma ženska, v katero bo projiciral odvisnost od materine žrtve. 

Feministke so v grafitu vso krivdo za Ivanovo nebogljenost pripisale njemu samemu. Hudiča, saj je odrasel, lahko bi se že sam naučil skuhati kavo! Sam skrbeti za izpolnjujoča razmerja z ženskami, za intimo, ki ga bo nahranila z bližino.

Kot da bi feministke pozabile, da je žrtvovanje igra najmanj dveh, tistega, ki se žrtvuje, in onega, ki na žrtev pristaja. In zboleva – duševno, zato tudi telesno – zaradi občutka krivde. Na Slovenskem so matere in žene arhetipsko največje žrtve. Mislim na starejšo generacijo, ki je živela pod terorjem treh K: Kaiser – Kirche – Küche, po slovensko: cesar (ali pa druge vrste oblasti) – cerkev – kuhinja.4 Danes se soočamo s terorjem druge vrste, ki pa prav tako delajo filtre neodpravljive. Njihov vzrok je potlačitev krivde enkrat v imenu bratstva in enotnosti, drugič pa v imenu približevanja EU. 

Ad 5. Pri nedoločenem indeksu nanašanja gre za metamodelno kategorijo, ki opredeljuje opustitev referenčnega indeksa (osebo, na katero se izjava nanaša, ali skupino ljudi) v določeni izjavi. Npr. v izjavi: "Ti Iračani ne spoštujejo življenja ameriških vojakov" so Iračani – teroristi, na katere se ta izjava nanaša, neopredeljeni oz. nedoločeni. V takšnih primerih izkrivljanja (popačenja) lahko dobimo zmoten vtis o obnašanju celotne skupine, na podlagi obnašanja le nekaj oseb. To lahko privede do dehumanizacije skupine, na katero se izjava nanaša, v modelu sogovornika ali poslušalca. Nekateri drugi primeri nedoločnega indeksa nanašanja  pa so lahko takšni: "Ljudje so na splošno samozaslepljeni" ali"Kapitaliste zanima le denar". Kdo je samozaslepljen, katere kapitaliste zanima le denar. Nedoločen indeks nanašanja ustvarimo, ko rečemo: Sodelavec me ne posluša. Eden je pospravljal, Hiša je bila zgrajena. Nedoločen indeks nanašanja preverimo, ko vprašamo: „kdo ali kaj“?

Prav tako kot  izbris, posploševanje in popačenje je nominalizacija  osnovni proces filtriranja, vendar deluje na mnogo globlji ravni.  Učinkuje tako, da z globinsko strukturo misli spremeni proces v površinski strukturi v dogodek. Ugotavljamo tudi, da kategorije filtrov niso strogo ločene druga od druge, ampak tudi zaradi njihove številčnosti prehajajo druga v drugo. Tako lahko isto izjavo štejemo kot nedoločen indeks nanašanja, posplošen indeks nanašanja ali preprosti izbris. To je zato, ker že značilnosti filtrov niso ostro razmejene.    

Poseben način delovanja, ki se nanaša na določeno situacijo ali dogodek, je včasih nemogoče natančno opredeliti z glagoli, prislovi ali drugimi besednimi zvezami oz. opisi teh izkušenj. Npr. z izjavo: »Spodletelo mi je nadzorovati tesnobo« ni opredeljeno, kako je nekomu spodletelo nadzorovati tesnobo oz. kako je poskusil narediti omenjeno. Prav tako izjava: »do podrobnosti smo analizirali problem« ne pove ničesar o strategijah, predvidevanjih, perspektivah, ravneh analize in reševanja težav ipd.

Ad II. Posploševanje (razred) ima dobro in slabo stran: po eni strani zaradi dreves ne bi videli gozda, po drugi strani pa ne vidimo, koliko je v njem nezdravih dreves.  Če ste pripravljeni priznati izjeme, ste lahko bolj realni. Pri odločitvah ne gre nujno za vse ali nič. Svoje znanje uvrščamo v splošne kategorije, pridobivamo pa ga predvsem s primerjanjem in vrednotenjem razlik. Pomembno je, da še naprej razvrščamo pojave glede na razlike, ker lahko tako po potrebi spremenimo posplošitve.

V rasnem predsodku nekaterih Slovencev do Romov se kaže stigmatizacija. Gre za logično napako pars pro toto, zamenjava dela za celoto, ki je tipična za posploševanje. Za nezaupanjem v Rome se skriva nezaupanje v nas same. Predsodek je razložljiv s projekcijo lasne sence v drugega. Drugi je za nas sprejemljiv, če se ob njem ne počutimo ogrožene, kar pokažejo tudi dogodki v Ambrusu. 

Vzorci meta modela za posploševanje so:
1. univerzalne kvantifikacije, 
2. modalni operatorji nujnosti, 
3. modalni oparatorji možnosti in  
4. posplošen indeks nanašanja.

Ad 1.  Univerzalni kvantifikatorji so metamodelne kategorije, ki jih srečamo v generaliziranih (posplošenih) izjavah. Za slednje so najbolj značilne besede: vsi, vsak, nikoli, vedno, samo, le,vsakdo, vse, nihče. Težave nastopijo, ko pretirana uporaba teh besed privede do prevelikega posplošenja določenih odnosov ali obnašanja, opazovanih v majhnem obsegu (lahko tudi v več primerih) situacij, ki bi jih lahko posplošili. Izjave kot so: »Nikoli ne bomo razumeli človeškega mišljenja« ali »Simptomi se nikoli ne bodo izboljšali«, le poudarjajo takšno generalizacijo. Univerzalni kvantifikatorji niso vedno napačni. Ker pa modalni operator nujnosti je ‚moram’ kaže na omejitve po nepisanih pravilih, se poskušamo razširiti operativno polje možnosti z morda bi poskusil’. Poznamo Satir tehniko, pri kateri za spodbijanje univerzalne trditve navedemo 3 nasprotne primere. 

Univerzalna veljavnost takšnih izjav je ponavadi preverjana z iskanjem izjem ali nasprotnih primerov - posledic prvotne izjave. Npr.: »kaj  bi še lahko razumeli v zvezi s človeškim mišljenjem ?« »Ali obstajajo še drugi primeri učinkovitega zdravljenja mentalnih bolezni ?«

Posplošujemo, ko z enim samim primerom ponazarjamo vrsto različnih možnosti. Univerzalni kvantifikatorji  ne dovolijo nobenih izjem. Univerzalna določila preverite tako, da vprašate po nasprotnem primeru: »Ali se je že kdaj zgodilo, da…« 

Modalni operatorji predstavljajo metamodelno kategorijo, za katero so značilne besede oz. besedne zveze kot: naj bi, naj ne bi, morati, ne smem, treba je, nemogoče itn., kjer je omejitev izražena s trditvijo o tem, kaj je mogoče (možno), nemogoče, nujno ali nepotrebno.

Na modalne operatorje lahko gledamo tudi kot na jezikoslovno utelešenje "upiranja". Pogosto se jih preprosto spozna in sprejema kot nespremenljivo sredstvo prisile. Najbolj tipično se jih raziskuje z zastavljanjem vprašanj, kot so: "Kaj vas ustavlja ?", "Kaj bi se zgodilo, če bi lahko (ste lahko) naredili…?", "Kaj bi potrebovali, da bi bili sposobni…?" To so le različni načini ‚prišepetavanja’ nekomu, da lahko s pomočjo ločevanja med "kaj če" in "delati kot" premaga oviro ali prestopi določeno mejo.

Modalni operatorji nujnosti se navezujejo na potrebo in jih prepoznamo po besednih zvezah ko »naj bi« in »naj ne bi«, »moram«, »ne smem«, »moral bi« in »ne bi smel«. Posledice osvetlimo, če vprašamo: »Kaj bi se zgodilo, če bi to storil (ali če tega ne bi storil)? V pravilih lepega vedenja so tudi takšna, za katera smo prepričani, da jih ne moremo ali ne smemo prekršiti. Besede kot »ne morem« ali »ne smem« so v lingvistiki znane  kot naklonski operatorji – postavljajo meje, ki jih določajo nenapisana pravila. Naklonski operatorji zmožnosti so »lahko« in »ne morem«, »mogoče« in »nemogoče«. Modalne  operatorje nujnosti - »ne smem/ moram« – pojasnimo z vprašanjem »Kaj bi se zgodilo, če bi/ne bi…? To vprašanje sodi že v preokvirjanju iz zaprtega okvira v odprtega. 

Ad 3. Popačenje
Nekateri Slovenci so prepričani, da  Hrvatje v Istri ne marajo Slovencev in predpisujejo visoke kazni slovenskim voznikom, ki delajo prometne prekrške. Pri tem manjkajo primeri, kdaj se je to zgodilo in kolikšne so te kazni. Ni res, da noben Hrvat ne mara nobenega Slovenca v Istri. Mediji in politika  ne bi kvarili naših prepričanj, če ne bi bili v ozadju pretenciozni parcialni interesi. Toda ne gre le za turizem, gre tudi za meddržavno mejo v piranskem zalivu. Ni jasno, ali bo ta spor privedel do mednarodne arbitraže. Katera stran zastopa tu objektivno, nepopačeno stališče, če se na obeh straneh pojavljajo tako prepričanja kot argumenti? Ali ima Hrvaška šibkejše argumente in močnejša prepričanja ali obratno glede na nas?     

Domišljijska dejavnost ima svojo dobro stran v umetnosti in slabo stran pri izkrivljanju realnosti. Popačenje je proces, ki nam dovoljuje premik naše izkušnje na čustvenem, fantazijskem področju. Fantazija npr. nam omogoči, da sklepamo na podlagi nerealnih predstav in ne na osnovi realnih izkušenj. Brez nje ne bi nastale velike umetniške kreacije. Veliki romani in vsa revolucionarna odkritja v znanosti vsebujejo sposobnost popačenja in napačno predstavo realnosti. V znanosti se napačne ugotovitve falsificirajo, resnične pa so tiste, ki vzdržijo proces verifikacije. Al Gorejeva Neprijetna resnica o segrevanju Zemlje je v očeh nekaterih odločilnih politikov popačena, vendar pa jo znanstveniki potrjujejo tudi na letošnji Pariški konferenci.   

Popačenje ima naslednje vzorce: 
1. branje misli, 
2. manjkajoči oz. izgubljeni performativ, 
3. vzrok – posledica, 
4. kompleksna ekvivalenca, 
5. predpostavljanje.

Izjave in prepričanja so rezultat filtriranja in kot takšne tvorijo površinsko strukturo  jezika. Ta izrazna oblika jezik je osiromašena, saj ne vključuje dejanske izkušnje, ki se nahaja v globinski jezika. Da bi dobili v zvezi z doživetim dogodkom več informacij, je potrebno postaviti ustrezna vprašanja.  

Ad 1. Branje misli predstavlja metamodelno kategorijo, s pomočjo katere tisti, ki nekaj izjavlja dokazuje da ve, kaj posameznik ali določena skupina čuti, meni ali o čem premišljuje. Izjave, ki do neke mere implicirajo tudi "branje misli", niso v celoti slabe oz. zgrešene. Branje misli je produktivno, če gre za empatijo, ki omogoča pripisovanje kot posledice 2. zaznavnega položaja in je škodljivo, če gre za rezultat projekcije. "Branje misli", tako kot drugi vzorci površinske verbalne strukture, ustrezno vključuje tudi generalizacijo (posploševanje), delecijo (izbris) in distorzijo (popačenje). Tukaj ne gre toliko za izmikanje branju misli kot pred prestopku, temveč za jasno podobo verige opažanj, sklepanj, kompleksnih ekvivalenc, predpostavk in učinkov vzroka – posledice pri določeni izjavi, s ciljem priti do enotnega zaključka.

Učinkovito branje misli je v bistvu najvišji cilj komuniciranja in modeliranja. Včasih moramo uporabljati namige in signale pri poskušanju razumevanja dela notranjih procesov ali namer druge osebe. Razlika je v tem, če nekdo lahko zastopi ali ne zastopi povzetka notranjih misli ali izkušenj druge osebe oz. v stopnji zavedanja o sposobnostih spremljanja opažanj, na podlagi katerih ti povzetki nastajajo.

Gladwell (2008) piše o prilagodljivem nezavednem. V svetu rastoče kompleksnosti nas ta instanca večkrat rešuje. Običajno zaupamo le zavestnim, premišljenim odločitvam, čeprav so hitre in intuitivne tudi upravičene. Res je, da izvedenec lahko v nekaj minutah intervjuja ugotovi, ali bo zakonski par ostal skupaj ali pa se bo ločil. Usoda para je odvisna od tega, kaj jima je pomenil prvi vtis. V drobcih vtisov na videoposnetkih psihoterapevt prepozna vzorec. Seveda me Krmeljeva, ki so jima že drobci pomenili celoto, nista mogla zadovoljiti v potrebi po razumevanju, razlaganju in pomenjanju, ker sta bila tu najšibkejša. Seveda je tako za par kot za odnos klient psihoterapevt pomembno, ali se gibljeta znotraj kulture konsenza ali nasprotovanja, ali iščeta pretežno to, kar ju ločuje ali to, kar ju združuje. Za prvo usmeritev hipoteza psihološke ustreznosti drži, za drugo pa je nedosežen ideal, ker nam tedaj niso pomembne intence želja, ampak tisto, kar jih pogojuje.     

Res je tudi, da so nekateri boljši v branju misli, drugi so pa slabši. Avtisti so nesposobni brati misli drugega, ker ne znajo prepoznavati njihove telesne govorice. Kadar nimamo časa ali interesa za opazovanje drugega, vsi delujemo avtistično. Gladwell naniza primere, ko bi policaji namero nekega storilca že pred dejanjem odčitali, pa ga niso. Ko  NLP govori o branju misli ne misli pri tem na teorijo tako kot Gladwell.  Vendar pa se tudi on tako kot NLP sklicuje na dva odličnika, ki bi ju kazalo posnemati – modelirati. To je zanj Silvan Tomkins in Paul Ekman.  Vsak obraz je zemljevid izraženih čustev, njihova neskončna zakladnica. So natančno to, kar imamo v mislih. NLP dobo ve, da vsak z (drugačnim) gibanjem – motoriko ustvarja (drugač-no) fiziologijo. Zato do neke meje lahko nadzorujemo tako svoje obrazne izraze kot svojo fiziologijo. Silvan Tomkins in Paul Ekman sta kartografirala prepoznane izraze obrazne mimike npr. dviganje ene ali druge obrvi, koncev ustnic. Celo mikroizrazi so jima povedali dovolj. V bistvu je to razširjen pomen kinestetike, tako kot je Lindahl (2008) umetnost poslušanja razširila do obzorja svetega. To pomeni, da lahko vse svoje čute uporabljamo kot orodja božjega stvarstva.  Gladwell raziskuje izvor in vsebino bežnih vtisov.  Meni, da je to mogoče obvladati. Natančnega odgovora, kdaj jim zaupati in kdaj ne, ne pozna, ker je plod dolgotrajnega urjenja vsakega od nas. Gladwell je zanimiv za to, kako je mogoče iz malo podatkov vedeti veliko, kar spominja na pravilo 7 +- 2.  

Ad 2. Izgubljeni performativ je metamodelna kategorija, ki jo karakterizirajo besede, s katerimi lahko podamo določeno oceno: prav, narobe, napak, dobro, slabo, natanko itn. Ocenjevalne besede težijo k disasociaciji od dejanj in vzrokov, zaradi katerih so se izoblikovale nekatere vrednosti v prvi vrsti. Naštete besede lahko postanejo dogmatske ali dvoumne v svojem smislu. Pri osebi se pojavi motnja lastnih predstav o svetu in v svetu, kot takem. Odgovor (z vprašanjem) na izgubo sposobnosti delovanja bi se lahko glasil: "Kdo to pravi?" oz. "Kako pa to veš, da je slabo?" Za koga to velja? Manjkajoč ali izgubljeni performativ (ocena, večna resnica) nastane, ko rečemo: Slabo je, če se zamuja. Redoljubnost je pomembna. Manjkajoč preformativ preverimo, če vprašamo: Kdo to pravi? 

To predvideva vse, kar pride po prvi besedi. Predpostavke imajo večjo moč, kadar jih je nakopičenih več v enem samem stavku. Večjih je, težje bo poslušalec razkril pomen stavka in postavil pod vprašaj katerokoli od predpostavk. In taki stavki bodo imeli večjo moč.
    
Ko govorimo najprej izberemo del informacij (izbris), ki jih posredujemo, kot drugo podamo poenostavljeno različico (popačenje) in kot tretje posplošujemo in opuščamo izjeme in pogoje. 

Manjkajoče informacije naredimo spet dostopne, da bi z njimi razširili sliko svojega sveta in ustvarili nove možnosti vedenja. Ljudje ki se znajo dobro sporazumevati, uporabljajo moč in slabosti jezika: kako si zagotovite, da rečete to, kar mislite, kako čim bolje razumete, kaj menijo drugi, in kako bolje razumete tisto, kar mislite sami.

Vsakdo doživlja svet na enkraten način, s katerim daje pomen in podobo zasidranim asociacijam s predmeti in izkušnjami. Prav zato, ker nimamo vsi istih izkušenj z istimi predmeti in istimi osebami, jih na različne načine filtriramo. Govorimo različne jezike, ki se nanašajo na različne modele sveta, različne ustvarjene realnosti in na različne osebno individualne in socialne kulture. Vendar pa je to, kar je naše na nek najprej nedefiniran in kasneje po možnosti odreflektiran način vedno že skupno, že zato, ker je, kot bi rekli hermenevtiki, subjektivna interpretacija tradicije. Ker je nekaj vmesnega, se v to umeščamo. Jezik je del kulture, v katero smo rojeni, v kateri živimo in umiramo in v kateri spreminjamo sebe in njo. Pri tem govorjeni jezik ne more v celoti slediti hitrosti, raznolikosti in občutljivosti našega razmišljanja, ki ga pa sicer izražamo s telesno govorico. Če bi se verbalna govorica le približala neverbalni, ne bi bili nikoli povsem kongruentni. Vseeno pa to dosegamo v komunikaciji z nezavednim. Trans in flow po mojem začasno dosegata prav takšno stanje polnosti.   

Ad 3. Vzročno-posledične zveze so zanimive, ker znanost danes ne misli več izrazito vzročno-posledično. Zlasti mehke vede ne uporabljajo več trdih prijemov. Npr. "Kritika ga bo pripravila do tega, da bo pričel spoštovati pravila". Ni jasno, ali in kako natanko naj bi kritika nekoga spremenila, da se bo pričel obnašati drugače. Takšno dejanje zlahka sproži tudi nasprotne učinke. Izjave, kot je zgornja, puščajo prostor številnim, potencialno manjkajočim neopredeljenim povezavam.

Niso vse vzročno – posledične izjave napačne. Nekatere  so pravilne, vendar nepopolne. Druge so popolne, vendar pod določenimi pogoji. Primarna nevarnost vzročno – posledičnih izjav je v  mehanski uporabi preveč poenostavljenih medsebojnih razmerij. Ker so kompleksni sistemi sestavljeni iz številnih, medsebojno vzročnih zvez, so tudi številni fenomeni posledica mnogih sestavljenih vzrokov, ne pa le enega samega.

Skupaj s kompleksnimi ekvivalencami so vzročno - posledični učinki temeljni gradnik naših prepričanj oz. sistemov prepričanj, ter predstavljajo temeljni proces pri programiranju in diagnosticiranju. 

Vzročno – posledični učinek je metamodelna kategorija, pri kateri je razmerje med vzrokom in posledico posredno ali neposredno uporabljeno med dvema izkušnjama znotraj besednega opisa. Tako kot pri kompleksnih ekvivalencah, je tudi tukaj razmerje opredeljeno kot proces, ki je lahko ali pa tudi ne natančen oz. veljaven na ravni globinskih struktur. Npr. iz izjave: vzrok - posledica, ko rečemo: Žalostiš me. Od vremena sem čisto bolna. Odnos vzrok – posledica  preverimo, če vprašamo: „Kako natančno to naredim, da se počutiš žalostno?Kako X povzroči, da se zgodi Y?“

Ad 4. Kompleksna ekvivalenca je metamodelna kategorija, ki opredeljuje jezikoslovne obrazce, ki se pojavljajo ob dveh ali več izkušnjah, ki so obravnavane kot "ekvivalentne" v sklopu površinske strukture sogovornika. Nastane, ko rečemo: Ker me ne gledaš, me tudi ne poslušaš. Kompleksno ekvivalenco preverimo, ko vprašamo „Ali te je že kdo poslušal, ne da bi te obenem tudi gledal?  Kako to, da X obenem pomeni tudi Y?“ Npr. v izjavi: "On je bolan, najbrž sovraži samega sebe". Ali: „če ima naša država denar za oklepnike, bi la lahko našla hitreje tudi za operacijske mize.“ Ta primerjava predpostavlja, da so operacijske mize pomembnejše. Lahko bi se vprašali, ali je že katera socialna država investirala več denarja za nakup operacijskih  miz za rakave bolnike kot za oklepnike za vojsko.  

Ad 5. S predpostavljanjem se premalo ukvarjamo. Vsaka trditev ima svojo predpostavko, kar pomeni stališče, po katerem je implicirana. Npr. Izjava ‚Neumen si kot tvoj oče’ predpostavlja, da je bil že tvoj oče neumen. 
  
Nekdo, ki to izjavlja, enači pojem slabega zdravja s sovraštvom do sebe. Toda omenjeni dve kategoriji nista nujno na enaki ravni  zapletenih čustvenih in fizično globinskih struktur, ki sestavljajo osebnost. 

Če hočemo vedeti, kako deluje metamodel jezika, moramo vedeti, kako deluje pozornost. Pozornost je kognitivna povezava med omejeno količino informacij, s katero mentalno manipuliramo in ogromno količino informacij, ki nam je na voljo preko čutov, spominov ter ostalih kognitivnih procesov (Sternberg, 1996).

Če hočemo razumeti nastajanje filtrov, moram poznati značilnosti pozornosti: 
1. ustrezno (pravilno) procesiranje ( = ustrezne zaznavne sodbe in akcije)
2. hitro procesiranje  ( = hitre zaznavne sodbe in akcije)
3. vzdrževano procesiranje ( = vzdrževana mentalna aktivnost).
Pozornost poveča hitrost naših zaznavnih sodb in tako tudi izvedenih akcij. Ko pričakujemo, da se bo pojavil nek dražljaj, to pričakovanje usmeri pozornost, da se dvigne aktivacija določenega dela možganov še preden se sam dražljaj zares pojavi.

Razlikujemo naslednje manifestacije pozornosti: 
1. Selektivno procesiranje informacij.
2. Pripravljalna pozornost. Ena od nalog pozornosti je priprava, pri kateri gre za predhodno pripravo na pričakovano procesiranje s pomočjo vnaprejšnje aktivacije ustreznih kognitivnih podsistemov. Gre torej za »predprocesiranje« dražljaja, kar zmanjša količino potrebnega procesiranja, ko se dražljaj dejansko pojavi.
3. Vzdrževano ohranjanje pozornosti. Pozornost mora prav tako vzdrževati obstoječo aktivnost. Kadar pričakujemo dražljaj, lahko pričakovanje usmeri pozornost k dvigu aktivnosti v relevantnih zaznavnih podsistemih in aktiviranju specifičnih reprezentacij (Repovš, 1999). Po selektivni pozornosti filtri funkcionirajo, po vzdrževani pa se ohranjajo. 
 
Kritike popačenj v znanstveni monografiji so običajno tudi popačene, vendar verjetno manj in se zato približujejo resnici. Tako Markeš (2007) v ‚Kratkem kurzu ponarejanja’ Lukšiču (2006) marsikaj očita, kar avtor teksta o Politični kulturi ni mislil ali, kar ni v skladu z njegovo intenco. Iz same polemike Markeša z Lukšičem bralci, ki nimamo celovitega vpogleda, težko razberemo, kdo in v koliki meri je skregan z dejstvi, kolikokrat je vladajoča politika državljane ‚prepeljala’ državljane prepeljala žejne čez vodo’, jih postavljala pred dejstva kot realna politika izvršenih dejstev. Ali je politična kultura kljub kompleksnejšim opredelitvam (npr. Berg Schlosserja, Klingemana itd) res samo vmesno področje med moralo in politiko? ‚Ponarejanja’ se spreminjajo v prirejanja trenutnim interesom in pretirana (črno-bela) poenostavljanja. Očitno se politična kultura na pojavni ravni kaže drugače, kar je po svojem kristaliziranem jedru, ki pa ni nujno (zgolj) racionalno.5    

3. Razlika med natančnim in nenatančnim označevanjem pomenov besed

Če hočemo vedeti, kako nastane nenatačnost izražanja, se vprašajmo, kako dajemo besedam pomen. V ozadju je Chomskyjeva teorija generativne gramatike. Vse, kar povemo, prevajamo iz globinske strukture osebnosti na površinsko. Ni vse čisto, popolno, natančno odslikano in pravilno, kar pride na površje. Pri tem pa ne gre le za nelogične napake, ampak tudi za nesporazume, do katerih prihaja, ker ljudje besede v mislih sestavimo iz slik, zvokov in občutkov (predstav VAKOG), ki so del našega notranjega zemljevida, oblikovana beseda nato potuje do prejemnika, ta pa jo spet pretvori v slike, zvoke ter občutke svojega notranjega sveta. To poteka po znanem V-O-U modelu sprejemanja, predelave in uporabe vtisov. 

Svoje misli izražamo tako, da izberemo le del podatkov, ki jih imamo na voljo v globinski strukturi (s tem veliko izpustimo); podamo skrajšano obliko (s tem se vsaj delno popači pomen); sporočilo posplošimo (večinoma zato, da ne bi bilo preobširno in dolgočasno).

Kaj razumemo z globinsko strukturo? Če bi radi razumeli metamodel, ki je orodje za pridobivanje globljega razumevanja človekovega govora, moramo pogledati, kako se misli prevajajo v besede. Globinske strukture jezika, ki obstaja na zelo  globoki stopnji naše nevrologije, se ne zavedamo. Zaradi jasnosti jo skrajšamo, da lahko govorimo jasno, in to, kar v resnici povemo, se imenuje površinska struktura.

Kaj razumemo pod površinsko strukturo? Vse, kar v resnici povemo, oziroma ubesedimo, je površinska struktura. pomeni selekcijo, skrajšanje in posplošenje podatkov z namenom, da jih izrazimo jasno. V NLP izraz površinska struktura  uporabljamo za oznako besed, slik, glasbe, gibanja in drugih otipljivih načinov izražanja globljega nevrološkega procesa v možganih in v živčnem sistemu.

Transformacije po Chomskem opisujejo razmerja med globinskimi strukturami in njihovim izrazom v obliki lingvističnih površinskih struktur. Transformacije, ki v vsakdanjem jeziku spontano in habitualno nastajajo dvoumno in dvorezno, skuša NLP osmisliti pozitivno in dobronamerno. To, kar smo ugotavlajli pri razlagi filtrov sintetično podajamo še v obliki spodnje tabele.   

Preglednica značilnosti filtrov, kategorij in tipičnih vprašanj za pridobitev celovitih informacij

1. IZBRIS	2. POSPLOŠITEV	3.  POPAČENJE	
z vprašanji za	z vprašanji za	z vprašanji za	

NEDOLOČNI GLAGOL
Romi ne marajo Slovencev So  barabe in vandali.
Kako točno se to dogaja?
Kako točno to delajo?
Na kakšen način to delajo? 

PREPROST IZBRIS
Res me jezijo.
Kdo ali kaj točno?
Kaj natančno te jezi?

PRIMERJAVA /OCENA
Avstrijci in Italijani so boljši od  Hrvatov. 
V primerjavi s čim?
Pri čem točno so boljši?
Kdo to ocenjuje?
Kdo to pravi?

NOMINALIZACIJA
Slovenskim turistom povzročajo (Romi) probleme
Kako natančno povzročajo probleme? 

NEDOLOČEN INDEKS NANAŠANJA
Le kako mi lahko gledajo v oči in se delajo da so nedolžni 
Kdo natančno se dela nedolženega?	
 POSPLOŠEN INDEKS NANAŠANJA
Romi so barabe in vandali.
Kdo konkretno?

NAKLONSKI OPERATER ZMOŽNOSTI
Ne morem jih prenašati (Hrvate). 
Kaj ti brani, da tega ne moreš? 
Kaj je razlog?

NAKLONSKI OPERATER NUJNOSTI
Zdi se mi nujno, da sem ob njih zelo previden.
Kaj bi se zgodilo, če ne bi bil?
Kakšne so lahko posledice, če ne boš? 

UNIVERZALNI KVANTIFIKATORJI

Nikoli jim ne zaupajmo. 
Nikoli?
Poznaš morda situacijo, v kateri ta  trditev ne bi bila ustrezna?	
ZLOŽENA ENAKOVREDNOST
Ker so mi odlomili registrsko  tablico  nas Romi ne marajo. 
Kako lahko povezuješ odlomljeno  tablico s tem, da nas ne marajo z? 

PREDPOSTAVKE
Če bi vedeli, da sem povabljen gost hrvaške družine, se to ne bi zgodilo.  
Kaj te navaja k temu, da to verjameš?
Kako veš, da tega niso vedeli?

VZROK IN POSLEDICA
Da so mi odlomili registrsko tablico, so krivi politiki in mediji.
Kako točno to veš?
Kako lahko politiki in mediji povzročijo, da ti nekdo odlomi reg. tablico?

MAJKAJOČI PERFORMATIV
Dobro je, če si na Hrvaškem previden, kje parkiraš avto
Kdo to pravi? Za koga to velja? Kdaj to velja? 

BRANJE MISLI
Ko Hrvat vidi moj avto pomisli: ''Glej,  spet neki Janez. Dajmo mu pokazati, kdo je tukaj gospodar''
Na osnovi česa veš kaj misli? 	
...do točnejše informacije	...do konkretizacije pomena	...do pojasnitve pomena	

4. Zaključek 

Na koncu se pozabavajmo s fantazijskim vprašanjem 5. kaj če? v upanju, da bomo še kaj novega odkrili kljub izčrpnemu nevro-lingvističnemu poročilu. V prispevku gre za avto- in hetero-refleksijo porabnika metamodela glede na možne deviacije in zlorabe metamodela. V metamodelu vprašanje ''zakaj'' omogoča opravičevanje ali dolgo pojasnjevanje, s tem pa se zmanjša možnost spreminjanja. Ker lahko z metamodelom pridobimo tudi preveč informacij, se moramo vprašati: ''Ali moram res vse to vedeti?'' Pomembno je, da razvijemo občutek, kdaj točno metamodel uporabiti, da bo učinkovit in smiseln. Navadimo se ga uporabljati za boljšo vzpostavitev stika in  učinkovitejšo doseganje cilja. V vsakdanjem življenju opazimo, da brez dobrega stika ne funkcionira.

Filtrov očitno ne moremo individualno nikoli popolnoma odpraviti. So kot predsodki ali Baconovi idoli, ki so družbeno pogojeni. Kaj lahko in česar ne smemo vedeti je svojevrsten filter naše pozornosti. Družbeni filtri se pojavljajo na različnih ravneh, od medicine do vlade.
"Razmišljanje ali delovanje izven družbenih norm pomeni, da ste mentalno nestabilni", npr.
"Če ne govoriš preveč, pomeni, da nimaš ničesar povedati". V skladu s tem poznamo znani slovenski pregovor „kdor molči, devetim odgovori“.  

Ni vnaprej jasno, koliko smemo pre-bogate (ne)zavedne vsebine dopustno in koliko nedopustno poenostavljati. Že Einstein je dejal: "vse naj bi bilo poenostavljeno, kolikor je to mogoče, toda ne preveč". Ni pa to le stvar objektivnega stanja, ampak še prej subjektivnega pristopa. Koliko si avtor dovoli lastne interpretacije dogodkov in dejstev? Bistvo interpretacije je v ustvarjanju grozdov kompleksnih ekvivalenc, ki imajo smisel in poskušajo odgovoriti na zastavljeno vprašanje "Kako pa vi to natančno veste, da je res?" Nastajajo povezave med interpretacijami, ki lahko pomagajo pri poenostavitvah ali obrazložitvah kompleksnih ekvivalenc. 

Izhajali smo iz osnovnega spoznanja, da je jezik način komuniciranja z našimi izkustvi. Toda struktura izkušenj, ki je pod jezikom, je bogatejša kot jo mi spoznamo z njim in v njem. Transformacijo izkušnje v jezik napravimo s procesi, ki so značilni za filtre: generalizacija, izpustitev in popačenje-izkrivljanje.

Namen vprašanj je izpolniti manjkajoče podatke, preoblikovati strukturo in izzvati posebne podatke, ki dajejo komunikaciji smisel. Vprašanja zastavljamo  v okviru izbrisa: za prepo-znavo nominalizacije, ozadja uporabe nedoločnih glagolov, preprostega izbrisa, primerja-jočega izbrisa, nedoločenega indeksa nanašanja; v okviru posploševanja: razpoznavo univerzalne kvalifikacije, modalnih operatorjev nujnosti, modalnih operatorjev možnosti, posplošenega indeksa nanašanja in v okviru popačenja: prepoznavo tehnike »branja misli«, manjkajočih preformativov, prepoznavo odnosov: vzrok-posledica, kompleksne ekvivalence in predpostavljanja.

Shema (O`Connor J., Seymour J. (1997; 159) nam pokaže, da posameznik včasih sam sebe čisto po nepotrebnem zablokira oz. cenzurira polje svojih možnosti.  Poskuša se izvleči z vprašanji: Kje bi bil raje? Kaj bi bil raje? Kako bi se raje počutil? Dobro vprašanje lahko človekove misli obrne v povsem novo smer in mu spremeni življenje. V vsakdanjih okoliščinah metamodel omogoča sistematičen način zbiranja podatkov, ko morate natančneje vedeti, kaj človek misli s tem, kar pove. 

Domišljijske poslastice so še slajše od slaščičarskih slaščic, ker si jih vsak sam pripravi.  Nekateri površinsko prezirajo konzum, kakor se ta  površinsko pojavlja. Toda na srečo ali na žalost ni to vse, s čimer se ta doba daje sodobnikom. To je totalno gibanje kapitala, dela, blaga in storitev, to je edina božanska menjava, ki jo (celo kot ateisti in skeptiki) lahko razumemo. Če spoznavamo vesolje prek resonance strun, pa spoznavamo drug drugega prek medosebne resonance. Življenje je kratko, četudi ga optično 'podaljšujemo' v svetlobna leta. Iz daljave nas dosegajo tudi tiha – tacitna sporočila, ki so prav tako poučna kakor vsakodnevna glasna sporočila. Prejšnje zveze po spremembi postajajo nove, ker »odgovore na stara vprašanja dobivamo tako, da si jih na novo zastavimo« (Einstein). Geniji kot je bil Einstein vedo, kdaj je treba rabiti domišljijo in kdaj razum in kdaj oboje. In NLP je v rokah takšnih genijev.      

5. Opombe

1 – Več o meta-modelu glej spletno stran: http://www.NLP.biz/NLP/metamod.htm. Poznamo več definicij meta-modela. Metamodel sta razvila Bandler in Grinder v l. 1972-75 (glej Strukture magičnega, Vol. 1). Utemeljen je na transformacijski gramatiki N. Chomskega (glej sintaktična struktura in teorija sintakse.

2 – L.  1956 je G. A. Miller napisal prispevek The Magical Number Seven, Plus or Minus Two : Some Limits on our Capacity for processing Information. Psychological Review, 63, 81-97. Gre za aplikacijo teorije informacij v psihologijo. Imamo sposobnost usmerjanja pozornosti na 7 + - 2 informacijski enoti (chunks). Ni gotovo, kaj sestavlja te enote, ali so to enostavni čanki ali kompleksni (npr. 7 številk ali skupin številk). Lahko je oboje. Glej Wikipedia, Chunking (psychology) February  2007, str. 1-2. 

3 – Miltonov jezik je poln metafor: „Ogenj je njegova glava, sonce in luna sta njegovi očesi, nebo njegova ušesa, knjige njegov glas, zrak njegov dih, knjige njegov glas, vesolje njegovo srce , in zemlja njeogvo počivališče, gospod ljubeni je sebstvo znotraj vsega.“ (Upanišade, 40)    

4 – Več o tem glej članek Mance Košir (2006).

5 – Glej članek Markeš, J. (2007). O politični kulturi. Kratki kurz ponarejanja. V: Delo, Sobotna priloga, 3. 3. 07, str. 8-9.
 
Literatura

- Bandler R., Grinder J. (1975): The structure of Magic I., Science and Behaviour Books. 
- Chomsky, N. (1957, 1965). Pomen jezika,
- Gladwell, M. (2008). Preblisk. Ljubljana, MK.
- Loren Larsen (2006). Introduction to NLP Meta-Model. In: http://www.lorenlarsen.com/articles/metamodel.php
- Košir, M. (2006). Moreči občutki krivde. Na spletu: http://www.slo.si/blog/mancakosir/moreci-obcutki-krivde/625
- Kunst Gnamuš, O. (1994). Teorijqa sporazumevanja. Ljubljana, Pedagoški inštitut. 
- Lukšič, I. (2006). Politična kultura: političnost morale. Ljubljana, FDV.
- Metamodel, Praktik NLP, Skripta AC 1997.
- O`Connor J. & Seymour J. (1997): Besede in pomen, Spretnosti sporazumevanja in vplivanja. Uvod v nevrolingvistično programiranje, Sledi, Žalec 1996. 
- Repovš, G. (1999). Semantični spomin in vidna pozornost v shizofreniji. Magistrsko delo. Ljubljana: FF.
- Sternberg, R.J. (1996). Cognitive psychology. Forth Worth: Harcourt Brace College Publishers. 
- Valetič, Ž. (2006). Upanišade. Skrivno učenje. Ljubljana, Alpha Center.
VI. Kako posameznik soustvarja socialno realnost?  
1. Antropološki uvod

Kako razumeti vprašanje v naslovu? Po eni strani je to vprašanje, kako je možna družba, kako se avtoregulira? Enako vprašanje bi lahko postavili za ustanove in skupnosti, ki jih tvorijo. Njihovo interakcijo določa namen delovanja (indijsko: dharma karme). Kot vemo v delovnem procesu psihofizične energije udeležencev, ki so si v prostoru in času razdelili vloge, součinkujejo. Dejanskost1 ali realiteta je to, kar se pojavlja kot njihov produkt.  V prispevku nas ne zanima ta produkt, ampak že mehanizmi medsebojnega sodelovanja zaradi součinkovanja. Že za Bacona in ne šele za Marxa je bilo najpomembnejše dejstvo, kako človek deluje, in ne toliko, kako naj bi deloval. Z vprašanjem, kako naj bi delovali, se ukvarjajo praktične normativne vede, kakršne so uporabna psihologija, psihoterapija, NLP, etika, pedagogika. V knjigi Temelji socialnega vplivanja Bečaj (2000) razpravlja, kako posameznik vpliva. Stvarnost predpostavlja stvarnika, medtem ko dejanskost predpostavlja dej, dejanje (nem. Handlung, ang. action). 

Pri opredeljevanju socialne realnosti nas zanimajo značilnosti osnovne in osrednje socialne realnosti z vidika spoznavanja identitete posameznika, njegove samopodobe in iskanja smisla življenja in delovanja obenem pa tudi razumevanja njegovega vedenja in vloge v skupinskih in medskupinskih odnosih. Osnova vsega je, da usklajujemo svoja prepričanja glede ravnanj za skupne cilje s prepričanji drugih. Osrednjega pomena  je posameznikova samoohranitev in samoorganizacija. Psihološka funkcija usklajevanja doživljanja omogoča občutek medsebojne povezanosti in pomaga zmanjšati anksioznost in osamljenost. 

Berger in Lukmann (1988) trdita, da socialna realnost obstaja (tudi) neodvisno od nas. Res je, da je po tem objektivna, res je tudi, da se realnost vsakdana prikazuje kot intersubjektivnost. Ni pa res, da je ne moremo ustvarjalno sooblikovati z drugimi. Socialno realnost smo umestili med znanstveno raziskovanje, ki predpostavlja znanstveno pismenost in ideologijo, ki vključuje (sprevrnjeno) vrednostno konotacijo. Socialno realnosti ustvarjamo z znanjem, prepričanjem, verovanjem in delovanjem.     

Če je jezik sito, je realnost tisto, kar ostane na njem. Morda je bil to motiv za Searla, ki je opredeljeval jezikovna in govorna dejanja. Jezik je mehanizem nadzora in transformacije kulture. Tako  je (bila) latinščina sredstvo zaščite vere, ker (je) ohranja(la) pojme (ne)spre-menjene. Način uporabe besed določa po eni strani njihov pomen po drugi strani pa omogoča dogovor o njihovem pomenu. Naše najvišje vrednote določajo najvišji pomen in celovitost prisotnosti oz. angažiranosti v dogajanju. 

Prek komunikacije postaja individualno družbeno in obratno. Abstrakcije omogočajo nanaša-nje na objekte, ki niso fizično prisotni. Negacija je nestrinjanje in uvod v lastno argumentacijo, ki omogoča, da vrednote zagovarjamo in dojemamo, kakšne so posledice za prepričanja in ponašanja. Stališča ne pomenijo samo kognitivnih, afektivnih in vedenjskih odzivov, ampak tudi obvladovanje komunikacijske spretnosti za izražanje subjektivnih izkušenj.    

Na najbolj abstraktni ravni so se že filozofi trudili, da bi realnost opredelili z eno samo bitjo. Metafiziki kot ontoteologi so jo poimenovali z različnimi imeni. Formalna logika je izumila orodja enoznačnosti v formalnologičnih zakonih identitete, zakona neprotislovnosti in zakona izključene tretje možnosti, kjer sta dani samo dve. Zakona neprotislovnosti t. i. izključenega protislovja ne moremo odpraviti (nem. aufheben) s pomočjo formalne, skeptične ali mehanične negacije. Za Aristotela je bil to očitno najmočnejši princip, ki se ne utemeljuje, ampak se z njim utemeljuje vse drugo. Nima le logičnega pomena, ampak tudi ontološkega, spoznavnoteoretskega in psihološkega. S pomočjo dialektične negacije ga lahko na videz odpravimo le tedaj, kadar se izkaže formalnologično absolutiziran, tako da ne dopušča različnih odnosov v različnem času. 

Zakon  neprotislovnosti  lahko definiramo  takole: »Dva  stavka izražata isto dejstvo2, če iz resničnosti ali napačnosti vsakega od obeh sklepamo na resničnost ali napačnost drugega samo na  osnovi logičnih zakonov in pomenskih pravil jezika.« Na socialnem področju to pomeni izrek »kdor ni z nami, je proti nam«. Gre za hudiča ali ljubega Boga, kakor je to opisal v svoji drami tudi Sartre. Pravzaprav ne gre za 'isto dejstvo', ampak za isti rod oz. bistvo. Tretja možnost je vključena, dokler gre za variacije istega bistva kot npr. darove sv. Duha, ko pa gre za preskok v drugi rod iz dobrega v zlo, je to neuspešen eksperiment služenja dvema gospodarjema. Navidezna delibarativna demokracija (dogovor Busha z Bairom) posluževanja vojaških sredstev za militaristične cilje vojne v Iraku, je disfunkcionalna.     

Že posameznik in družba sta v dvojnem odnosu celote in dela. Po eni strani je družba kot realiteta celota za posameznika, ki je le njen del. Po drugi strani je posameznik (po etimologiji individuum - nedeljiv) celota za družbo, ki ni le realiteta, ampak je tudi odprta možnost. Za oba člena relacije veljajo bipolarne kategorije: del – celota, realiteta – možnost, sredstvo – cilj. Iz te strukturne zasnove ni videti prehoda iz družbe v skupnost in iz delne kulture k celoviti kulturi. 

Na splošno ugotavljamo, da  socialna senzibilnost s starostjo otrok in odraslih narašča (Piaget in drugi raziskovalci). To pomeni, da to velja tudi za empatijo. Pomembno je, da ljudje razvijajo višjo raven perspektiv. To pomeni, da so te tem večje, čim bolj so spretni prehajanja iz enega zaznavnega položaja v drugega. Nlp govori tudi o prehajanju ene vrste predstav v drugo npr. v tehniki slikovne zloženke (šššc).  
 
Makarovič (1995) vidi naslednjih pet sestavin avtonomije: odprtost sistema, odsotnost samozadostnostnih (avtarkičnih) odnosov, asimilacija informacij za lastne potrebe ohranitve in razvoja, selekcija nepotrebnih informacij in integracija. Brez teh sestavin ni samous-merjanja (avtoregulacije), ki je po Piagetu bistvo življenja. Razen tega, kar smo že povedali o medsebojni povezanosti in integraciji, je za avtonomnost odprtega sistema treba upoštevati njegovo potrebo po ohranitvi in razvoju, ki jo uresničuje z asimilacijo in selekcijo nepotrebnih (motečih) informacij. Odprt sistem usmerja svoje delovanje s sprejemanjem in oddajanjem informacij. Pri tem je treba razlikovati med interakcijami, ki so za določen odprt sistem koristne, ker se z njimi ohranja, vzdržuje, in interakcijami, ki  so moteče in celo škodljive in jih zato sistem skuša  selekcionirati in eliminirati. S samoregulacijo sistem odpravlja zunanje in notranje motnje ter se na ta način vzdržuje. 

Žival in človek za razliko od rastline ne sprejemata  samo  snovi in energije, ampak tudi informacije in se gibljeta skladno z njimi. Informacije tudi predelujeta v nove informacije, ki jima omogočajo ustrezne načine delovanja v okolju. Gre za mobilizacijsko funkcijo njunega živčnega sistema. Čim bolj je razvit živčni sistem, tem večjo potrebo ima po urejanju in usmerjanju informacij. Popularna prispodoba, ki nam možgane slika kot pripravo za obdelovanje podatkov, je zgrešena. Vsaka izkušnja nas na novo oblikuje, čeprav to ni vedno vidno navzven. Vsaka izkušnja nas na novo oblikuje, čeprav to ni vedno vidno navzven. Živčni sistem sodeluje z okoljem, kar pomeni, da ne deluje niti reprezentacijsko glede na zunanje okolje, niti solipsistično po obnovljenem Berkeleyevem načelu 'biti je biti percipiran' (lat. esse est percipi). Opazovalec vidi transformacije okolja in živčnega sistema kot »usklajeno učenje« (Maturana, Varela 1998). To pomeni, da človek kot odprt sistem priredi okolje sebi in sebe okolju.    

Avtonomija je temeljna transformacijska lastnost živih bitij odprtih sistemov, ki se kaže v ustvarjanju nečesa novega in v povratni informaciji. Novost je v tem, da se v organskem svetu izraža tisto, česar v anorganskem ni. Elementi nižje, anorganske plasti se v organski, višji, vrnejo, vendar kot novost, analogno spremenjeni, preoblikovani. Kemijski procesi postanejo že v organskem svetu življenjsko pomembni. Pri človeku pa se preoblikovalni (transformacijski) proces nadaljuje na razumski in duhovni ravni. To pomeni, da se z našo pomočjo  fizikalne, kemijske in biološke zakonitosti na višjih psihosocialnih ravneh človeka preoblikujejo in  ohranjajo (Hlebš, 2001). Človek na specifični način obvladuje naravo pri učinkovanju nanjo s proizvodnimi sredstvi in kulturo, ko jo simbolno preoblikuje za svoj namen.  

Človek kot samousmerjevalni sistem sebe tudi organizira tako, da oblikuje lastni red. Človekov red ni dan sam po sebi, zato ustvarja znotraj družbenega življenja družbeni red in znotraj ustanov, v katerih deluje, institucionalni red. Tako je na primer določena družbena ureditev (npr. socializem) sistem, v katerem posamezne ustanove kot podsistemi oblikujejo lastni red. Na primer vrtec kot ustanova usmerja svoj lastni red po pravnih aktih, kot so statut in pravilniki. Ti predstavljajo formalne elementi usmerjanja. 

Odprti sistemi so sposobni integracije kot združitve elementov za zastavljen cilj, ki je sinteza ali poenotenje na višji ravni.  Človek se ne more v okolje neposredno integrirati, ampak le tako, da ga zavestno preoblikuje. Kritično pa lahko ugotovimo, da je sicer človek dosegel med odprtimi sistemi najvišjo stopnjo integracije, vendar pa je sposoben tudi največje dezintegracije, ki se  kaže kot uničevanje življenjskega okolja in je posledica nagona smrti po Freudu. Človek ves čas zavestno in bolj poudarjeno dela to, kar delajo druga živa bitja. Zavedanje sebe in samoustvarjanje bistveno označujeta mesto človeka v evoluciji.

Z delom pa človek ne vpliva na naravo izven sebe, ampak vpliva tudi na lastno naravo. Zato govorimo o avtopoezi kot samoustvarjanju človeka. Avtoreferencialnost kot lastnost samoustvarjanja pomeni, da človek povsod, v vsakem sistemu, ki ga ustvarja, najde samega sebe in se lahko identificira z njim. Pri človeku pa je proces samoustvarjanja težje obvladljiv, ker je človek najbolj odprt sistem, ki je izpostavljen nenehnim spremembam, prilagajanju tem spremembam in iskanju novega ravnotežja med seboj in okoljem.

2.	Ali smo bolj odvisni od osnovne ali od osrednje socialne realnosti?

Obstajajo različni sistemi socialne realnosti, ki so zaključene v sebi in se dvigajo nad njo po področjih dejavnosti vključno z religijo, ki vsebuje vseobsežno realnost. Naše odnose določajo pragmatični odnosi in družben položaj. Posameznik koz multifunkcionalno bitje živi v svetu več vrst realnosti. Glavno vprašanje je, kako subjektivni pomeni postanejo objektivna realnost. Postanejo po načinih oz. mehanizmih konstituiranja. Bergman in Lukmann pišeta o tipiziranih shemah, po katerih spoznamo ponašanja posameznikov (čeprav so to lahko tudi samo predsodki in stereotipi). Biološka odprtost postane relativna socialna zaprtost. Norme že ustvarjenega družbenega reda sprejemamo za svoje. Determinirajo nas pretekla dejanja, navada, ki nastane s prisilnim ponavljanjem (nem. Wiederholungszwang) in vzorec. Legitimacije, ki je simbolni red druge vrste, ni brez jezika. Izkustvo se sedimentira s ponavljanjem. Socialna realnost nastane z mehanizmi objektivizacije v produktih dela, institucionalizacije in legitimacije. 

Da bi pojasnili, zakaj posamezniki rabijo konsenz, si oglejmo nadaljnje lastnosti osrednje socialne realnosti. Osrednjo socialno realnost oblikujejo sebstva kot medij, v katerem lahko ohranjajo svojo avtopoezo.3 Njeni pojavi so vrednostna razlikovanja, ki se vežejo na samopodobo, socialno identiteto ali smisel življenja, njena dinamika pa je razpeta med kontradiktorni težnji zagotavljanja občutka realnosti in relevantnosti teh vrednostnih razlikovanj in usklajenostmi z vrednotami in prepričanji drugih. Sestavljajo jo različna simbolno posredovana vrednostna razlikovanja (Černigoj, 2007), ki veljajo tako za identiteto in samopodobo posameznika kot tudi  skupine. Pri osrednji realnosti veljavnost naših prepričanj ni odvisna od tega, ali drugi verjamejo vanje. Lahko imamo prepričanje, da je smisel življenja imeti veliko denarja in zato ne potrebujemo soglasja drugih ljudi. Vendar je samo na prvi pogled videti tako, da se človek lahko ravna le po osrednji realnosti brez osnovne. Njegova življenjska sila (gr. thymos, lat. vis vitalis) ne deluje brez podpore. Vsak človek ima potrebo po potrditvi oz. po sprejemanju s strani drugih. To mu to zagotavlja notranjo psihično stabilnost, ohranjanje stabilnosti njegove organizacije, koherentnost jaza, ki varuje človeka pred izbruhom zatrtih, nesprejemljivih impulzov jazstva. Že Upanišade to  postavko polja neskončnih možnosti povezav (tat wam asi – jaz sem ti) pojasnjujejo s sebstvom.  

Osnovna socialna realnost je za človeka nujna, ker je njegova biološka, instinktivna vedenjska oprema nezadostna. Zato potrebuje socialno okolje, ki mu nadomešča prejšnjo genetsko zasnovano in posredovano vedenjsko regulacijo (Bečaj, 2002). Človek torej potrebuje eksplicitne ali implicitne potrditve s strani drugih. Vendar če bi te potrditve dobival tudi za socialno nesprejemljiva vedenja in prepričanja, ne bi bilo več vrednostnih razlikovanj med dobrim in slabim in nesprejemljivi impulzi jazstva (nem. Ichheit) bi prišli na dan. Okolje bi postalo nestrukturirano in nepredvidljivo, v katerem posamezniki ne bi mogli preživeti. 

Osrednjo realnost pa sestavljajo naslednji tipi vrednostnih razlikovanj: samopodoba (kakšen sem), identiteta (kdo sem) in ideje smisla (zakaj sem) (Černigoj, 2007). Samopodoba je po Kobalovi (Kobal, 2000) organizirana celota lastnosti, potez, občutij, podob, stališč, sposobnosti in drugih psihičnih vsebin, ki jih posameznik pripisuje sebi. Naša samopodoba razkriva, kako vrednotimo in razumemo  sebe kot ustvarjalno in neodvisno ali od okolice odvisno bitje. Na podlagi svoje samopodobe posameznik ustvari prepričanje, kako ga bodo vrednotili drugi z vidika njegovih telesnih in osebnostnih lastnosti in s v skladu s tem tudi vede. Samopodoba služi vzdrževanju vrednostnih razlikovanj. Razlikujemo med posamezniki z visoko in posamezniki z nizko samopodobo. Če ima nekdo visoko akademsko samopodobo, bo iskal situacije, v katerih bo ta njegova samopodoba prišla do izraza in mu bo občudovanje drugih ljudi služilo tudi za razreševanje intrapsihičnega konflikta, saj mu bo odleglo, ko se bo spomnil občudovanja drugih. Prav tako nizka samopodoba služi regulaciji psihičnih stanj, saj se posameznik z nizko akademsko samopodobo to trudi izboljšati npr. s tem, da obiskuje dopolnilne tečaje pouka. Če v družbi ne bi bila več pomembna izobrazba, potem njegovo vrednostno razlikovanje ne bi bilo več utemeljeno in bi posameznik izgubil smisel. Norme in vrednote, ki vplivajo na samopodobo, pa niso zgolj utemeljene s tem, kaj je dobro, pravilno, lepo in kaj ne, temveč tudi s tem, kaj mora biti, da bi tako morali doživljati tudi drugi ljudje. Zato so vrednostna razlikovanja pojavi socialne realnosti (Černigoj, 2007).

Černigoj (2007) kontinuiran proces razreševanja omenjenega intrapsihičnega konflikta z ust-varjanjem predstav, ki povzročajo  nove konflikte, ki se potem razrešujejo na enak način, imenuje sebstvo. Trdi, da je tako opredeljeno sebstvo avtopoetski proces, saj ustvarja pogoje za svoje lastno nadaljevanje. Zato je tudi avtonomno, tako v odnosu do biološkega organizma, v katerem obstaja, kot tudi v odnosu do socialnega okolja. Tako razumljeno sebstvo je vezni člen med človekom kot biološkim organizmom in socialnim okoljem ter predstavlja razrešitev problema odnosa med posameznikom in socialnim okoljem. 

Temeljni konstrukt vzdrževanja osnovne in osrednje socialne realnosti je jezik. To je sistem simbolnih opisov stvari, pojavov in odnosov, ki omogoča komunikacijo (Černigoj, 2007). Konstrukcionizem razume jezik kot skladišče vedenja, konstrukcijo sveta, ki določa mišljenje in funkcioniranje ljudi. Jezik je sestavljen iz označenca, ki je poljuben (npr. predmet, stol), in označevalca – besede ali glasu, ki mu pripada. Tako označenec kot označevalec sta konstruk-ta, kar pomeni, da smo njun odnos določili sami. Povezava med označencem in označevalcem je dogovorjena, kar pomeni, da je odvisna od tega, koliko drugi ljudje verjamejo vanjo. Če bi nehali verjeti, da prijateljstvo pomeni vzajemno čustvo naklonjenosti dveh ljudi, potem bi ta beseda izgubila svoj pomen. Kadar sogovornika vsak po svoje razumeta besedne pomene, ne najdeta skupnega jezika in ne soglasja, ker govorita drug mimo drugega.

Socialno realnost ustvarja šele dialog, ki privede do skupnih stališč in akcij. V to realnost sodijo socialnopsihološki  pojavi, kot so socialne norme in konformno obnašanje. Določeno stanje razumemo kot realno, če vanj verjamemo in smo obenem prepričani, da vanj  verjamejo tudi drugi ljudje. Da bi lahko preverili podobnost in veljavnost naših prepričanj s prepričanji referenčne skupine, moramo biti najprej sami prepričani, nato pa izbrati referenčno skupino za preverjanje. Socialne realnosti tedaj ni brez dogovora o tem, kaj je tisto, kar nas povezuje v mnogoterosti socialnih vplivov. 

Nastajanje osebne identitete je sprva tesno povezana s konceptom jaza. V času otroštva pa se razvije medskupinska identiteta, ko otroci začenjajo doumevati ljudi ne samo glede na telesne in osebnostne lastnosti, temveč začnejo nanje gledati kot na pripadnike različnih socialnih kategorij (npr. Slovence, bogate). V adolescenci in  v življenju odraslih pa postaja pomembna t. i. znotrajskupinska identiteta, ko začnejo posamezniki doživljati sebe glede na funkcijo, ki jo opravljajo (npr. zdravnike, matere). Obema vrstama identitet je skupno to, da zagotavljata občutke varnosti ne glede na osebnostne in telesne značilnosti, temveč glede na socialni položaj (Černigoj, 2007). 

Medskupinsko identiteto sta obravnavali teorija socialne identitete in teorija samokatego-rizacije. Obe teoriji skušata nasilno dihotomizirati človeka kot člana skupine od človeka kot posameznika. Predpostavljata, da se človek drugače obnaša takrat, ko deluje kot član skupine, kot takrat, ko deluje kot posameznik. Intenziteta splošno sprejete socialne identitete naj bi vodila k razosebljenju  percepcije samega sebe in s tem k oblikovanju skupinskega vedenja. Morda pa nasilna dihotomizacija ni upravičena. Medskupinska identiteta ustvarja razlike med posamezniki kot pripadnike različnih socialnih kategorij – npr. različnih narodnostnih ali verskih skupin tedaj med nami in njimi. Znotrajskupinska identiteta označuje razlike med višjimi in nižjimi posamezniki z različnimi socialnimi statusi  znotraj hierarhične ureditve te skupine. potem ideje smisla ustvarjajo razlikovanje med tem, kar je, in tem, kar bi moralo biti.

Pomen osrednje socialne socialne realnosti je, da ohranja občutek osebne pomembnosti in s tem integritete jazstva prek vrednostnih razlikovanj znotraj posameznika, med skupinami in znotraj skupine. Znotraj  posameznika je identiteta pomembna pri njegovi nizki ali visoki samopodobi, ta pa ustvarja razlikovanje med njegovimi dobrimi in slabimi stranmi oz. lastnostmi. 

Tako na ravni človeka kot posameznika kot na ravni človeka kot člana skupine se namreč pojavlja potreba po pozitivnem vrednotenju sebe s strani drugih in sicer v prvem primeru kot pozitivno samospoštovanje in v drugem kot težnja po pozitivni identiteti. Pojavi se močna tendenca razlikovanja med svojo in drugo skupino. 

Delitve dela slonijo na spoznanju, da je doseganje ciljev učinkovitejše, če si razdelimo delo tako, da vsak opravi samo en del. Sčasoma so se posamezniki za določene tipe nalog specializirali. Drug od drugega pričakujemo opravljanje določenih nalog, nekatere od njih so se tudi institucionalizirale. Socialne vloge so tako postale del socialne realnosti. Socialni statusi so povezani s posameznikovo učinkovitostjo doseganja ciljev – skupinsko lokomocijo. 

Odnos med elito in marginalci se da pojasniti z mehanizmi socialnega vplivanja. Tisti, ki imajo večje sposobnosti učinkoviteje dosegati cilje in prepričanje, da jim je uspeh zagotovljen, se povzpnejo višje v družbeni hierarhiji in postanejo vodje. Ohranjanje na status vezanega vrednostnega razlikovanja pa je motivirano tako s strani tistih z višjim položajem v skupinski hierarhiji kot s strani tistih z nižjim položajem. Za prve je ohranjanje razlikovanja samoumevno, saj jih ostali člani spoštujejo, upoštevajo in jim s pozitivnimi odzivi ustvarjajo pozitivno identiteto. Tisti z nižjim statusnim položajem pa so motivirani za ohranjanje vrednostnega razlikovanja zato, ker jim tisti z višjim položajem – vodje - posredujejo ideje o obetavni prihodnosti, v kateri bodo lahko uresničili svoje cilje. Tako za tiste z višjim kot tiste z nižjim položajem je namreč pomembno biti sprejet in imeti cilj, le da prvi to zagotavljajo drugim, zato drugi ne čutijo potrebe po spreminjanju svojega položaja.
 
Ideje smisla se navezujejo na osmišljanje življenja in delovanja. Predstavljajo razrešitev intrapsihičnega konflikta med socialno sprejetimi in nesprejetimi impulzi jazstva s projekcijo sebe v prihodnost (Černigoj, 2002). Pri tem je pomembno, da pri postavljanju in doseganju ciljev presežemo egocentrične motive, ki nas pogosto motivirajo za doseganje ciljev. Vprašanje, zakaj nekaj počnemo, mora biti utemeljeno v zavzemanju za splošno dobrobit širše družbe in v skladu z njenimi vrednotami. Pri doseganju ciljev namreč ne smemo biti usmerjeni samo na izboljšanje svojega relativnega položaja v odnosu do širšega socialnega okolja, kajti to bi pomenilo, da človek stremi k doseganju individualnih ciljev, le za lastno korist, kar pa ljudi oddaljuje drug od drugega, ne združuje. 

Da bi posameznik lahko preživel v okolju, nujno rabi druge ljudi, ki mu zagotavljajo potrebno strukturiranost okolja s svojo socialno realnostjo, katere del postane sam. Samopodoba ter znotraj- in medskupinska identiteta kot posameznikov način vključitve v socialno realnost mu pomagajo, da se integrira v okolje in deluje v njem. Sčasoma posameznik razvije ideje smisla, ki mu omogočajo presegati egocentrične interese in mu prinašajo občutek izpolnjenosti življenja.  Polnost in relacijskost besede tvorita tako kot ideja smisla in situacijskost smisla. Vprašanje, v koliki meri je posameznik sposoben uravnoteženega ravnanja je vprašanje, v koliki meri je sposoben vzdrževati in razvijati interakcijsko komunikacijo.

Poskusi nasilnega pospeševanja ali bližnjic v raziskovanju ne rodijo sadov. Kdor nima časa, da bi opravil zadevo kot je treba, ima čas za popravke. To se mi je že velikokrat pokazalo. Ker je oče preveč poudarjal znanje, v življenju do nedavna nisem verjel v kaj drugega kot v to. Uresničevalci sanj si naj vzamejo čas za določitev vrednot, da povežejo vizijo uspeha z vsem, v kar globoko verjamejo. Iz besed v nekaj minutah oblikujemo načela, ki nas vodijo v življenju. O0številčimo načela po pomembnosti. Naše temeljne vrednote so povzetek naukov, ki smo se jih naučili iz dosedanjih izkušenj. Prihodnost vsebuje našo vero v to, kar smo dosegli. Samo sedaj se odločamo in če se nismo prav, sledi naslednji trenutek, ki ponuja nove priložnosti. Kolikor trenutkov imamo, toliko odločitev. 

Obe realnosti se nanašata na odnos jaz – sebstvo in jaz in okolje. Nenehno se učimo ohranjati ravnotežje med osnovno in osrednjo socialno realnostjo, med tisto, ki je od okolja odvisna, in svojo notranjo socialno realnostjo. Tako se učimo ravnati tako po ideji smisla in situacijskem smislu, biti inovativen in relevanten kakor tudi biti prilagojen oz. usklajen s prepričanji in verovanji drugih. Prav tako se učimo vzdrževati svojo lastno identiteto, identiteto v skupini in med skupinami. Po odnosih do obeh realnosti razlikujemo različne tipe osebnosti. Ekstraverti skušajo premagati odvisnost od zunanjega sveta, introverti pa odvisnost od notranjega sveta. V NLP govorimo o metaprogramu jaz in drugi.   

Začetek vsake (ekološke) etike je klic k samoodpovedi, samoomejevanju in varčnosti zaradi socialne realnosti. Zlasti razviti del sveta pa je preveč razsipen. Obstaja sicer več realno- ali idealno utopičnih predstav blaginje človeštva. Ena izmed teh sloni na poenotenju planetarne singenetske zavesti, da smo vsi en rod. Vprašanje je, katero socialno realnost bi želeli spremeniti in katero ohraniti. Od te težnje so odvisne postavke realnega upanja, realne politike (nem. Realpolitik) in realna utopija.      

3. Samozaslepljevanje4

Slepote se ni dobro izogibati, ampak se je smiselno soočiti z njo. Izogibanje nas vodi do tega, da nadomeščamo eno z drugo, tako dogmo kot iluzijo. Odprtost je že zaželena, a ne za vsako ceno. Pred predajanjem nerazumnim strastem so svarili že starogrški misleci. Kljub temu se povečujejo smrtne žrtve prav iz tega motiva (nesreče v gorah, prometne nesreče na cestah, samomori).  Kot smo videli slepo sledenje diktaturi vsak dan prinaša nove žrtve kot tudi zvijača5 zamenjevanja demokracije za totalitarizem.
    
Paradoksalno bi bilo, da samozaslepljeni po lastni krivdi dobijo celo več družbene podpore kot slepi in slabovidni po naravi, zlasti če se znajdejo med politiki.  Glucksmann  vprašanje, kako se uveljavljata samovolja in razvrednotenje, pojasni z dvojnim zanikanjem preteklosti v imenu sedanjosti in narobe, kakor tudi  z zanikanjem zla zaradi slepote za dobra dela. Žorž (1998) razvajenih ne šteje med samozaslepljene že zato, ker tega izraza ne uporablja. Verjetno pa bi se strinjal, da je ta pojav kot rezultat napačne oz. slabe vzgoje.

Danes po Steinerju (Steiner, 1991) človek ne more priti do samospoznanja z  askezo slabljenja telesa in z umikom iz življenja. Danes ne združuje več mišljenja z ritmom dihanja, ampak ga razdvaja. V čem se živo, muzikalno-ojačano mišljenje razlikuje od abstraktnega,  običajnega? Tako, da vase prenese ritem vsega – npr. sliko živali, človeka. Izhajati  iz notranjih omejitev drugega. Nihče ne more  priti  do višjih spoznanj brez bolečine in trpljenja. Človek začne sam iz  sebe delati to, kar so na njem delali drugi.  Kot žrtev se zlahka prelevi v rablja, ker je že prej rabelj poskrbel, da sodeluje z njim. Kot človek  točno  vidi zunanji svet s telesnimi očmi, tako  vidi  duhovni svet z duhovnimi očmi. Zato Boga zaznavamo po VAKOG sistemu od znotraj. 

Steiner je proti dogmam vsake vrste, čeprav je praktično to težko doseči, saj bi bili v tem primeru brez predsodkov, iluzij, lenobe. Meni, da se bo kmalu lahko še tako mistično spoznanje znanstveno pojasnilo. Pri Platonu je nadčutno spoznanje spominjanje. Duhovno gledanje je kratkotrajno. Znan je Steinerjev (1991) izrek: »Vsako  znanje je nevarno, če razpolaga z njim nezrela  osebnost.« Čim  bolj proučujemo živo, tem  bolj  nestabilno  je ravnotežje  in tem bolj so pojavi kompleksno povezani. V prihodnosti se bo po duhovni poti gibal  le  znanstvenik-umetnik oz. umetnik-znanstvenik.

Prevarani  zaznava zvijačo kot škandal (lat. scandalus). Zvijače so tako kot intrige v službi (samo)prevare. Zvijačnost je celo dvojna. Po eni strani je zvijačnost zgodovinske logike v tem, da ljudje mislijo, da ravnajo v skladu z lastnim interesom, ko sledijo logiki zgodovine, po drugi strani pa tudi sami prikazujejo lastni interes kot obči. Tako je postal v Heglovih očeh Napoleon (ne)hote izvrševalec ukazov absolutnega duha, po drugi strani pa so mu sprva kot osvoboditelju, kasneje pa kot nosilcu bonapartizma sledili tisti, ki so mu verjeli. Zvijačnost uma v znanosti se po eni strani kaže v tem, da strokovnjaki znajo napraviti naključne – kontingentne dogodke za nujne, po drugi strani pa tudi sami sledijo logiki znanstvenih odkritij (Popperjev izraz).  Zvijače tudi niso vedno in zgolj zlonamerne.  Molierove Scapinove zvijače prikazujejo, kako hlapec  biča skopuštvo gospodarja. Če je konec dober, je to za vse dobro.   

Naravo, ki se sama po sebi ni izpovedala, je človek pregnal v nedotaknjeno divjino, oazo miru brez deviške avreole. Izigranost kot posledica slabe igre. Človek navsezadnje ne ve, na katere karte je igral. Pogosta napaka danes je zamegljevanje sredstev in ciljev. Novi  cilji terjajo nova sredstva, to pa je ta mnoge, ki so navajeni 'še več istega' že preveč. Takšen verspieltes Spiel so igrali tudi ruski romantični pesniki Lermontov, Puškin, Jesenin.  Očitno ni mamilo samo delo za zaslužek, ampak tudi t. i. zastonjska ljubezen. Za Hugojeve Nesrečnike je sreča lepa le kot iluzija. Morda bi lahko govorili o samozaslepljeni osrečujoči nesreči kot Prešeren o prijazni smrti.

Vir samozaslepljevanja so filtri (gr. filters) z značilnostmi izbrisa, posploševanja in popačenja. Prva zožitev polja je izbris, ko iz potencialno panoramskega (lat. pan+horao – celovit pogled) pogleda preidemo v en zorni kot. Izbris (posamezni dogodki) je proces, pri katerem selektivno opazujemo  samo nekatere dimenzije naših izkušenj in izločimo ostale. Tako na primer imamo ljudje navado, da v sobi polni ljudi, ki govorijo,  filtriramo ali izključimo vse druge zvoke, z namenom, da poslušamo glas določene osebe. Izbris  reducira svet na dimenzijo, ki še dopušča, da ga lahko upravljamo. Zato ne delajmo lastnih interpretacij pri vrzelih v informacijah, ker so lahko napačne, pri posploševanju iz izkušenj delamo splošna prepričanja, pri popačenju je izrečena sodba modificirana glede na tisto, iz katere je izvedena. V stroki in vsakdanjem življenju je treba razlikovati med upravičenimi in neupravičenimi redukcijami, ki so  vir bolečine v drugih. Monopolna ideologija socializma je vir takšne bolečine. Izbris predstavlja enega izmed treh temeljnih postopkov modeliranja (skupaj s popačenjem in posploševanjem), ki se pojavljajo v globoki strukturi in se transformirajo v površinsko strukturo. Posploševanje in posplošenje sta le še posledici izbrisa.

Invalidi se vsega bojijo, strah jih je lastne sence, bojijo se kakršnihkoli sprememb, bojijo se pogledov ljudi, zato se izogibajo ulice, bojijo se govoriti, bojijo se povedati kaj mislijo, mnogi niti ne mislijo in ne razmišljajo, nimajo svojega mnenja ali ga molče skrivajo med štirimi stenami. Invalidi se bojijo stopiti na ulico, bojijo se upreti in upirati, ne upajo si protestirati, bojijo se živeti, zato zgolj preživljajo dneve, vegetirajo in se rehabilitirajo. Vedno znova in znova ter naprej. Invalidi imajo svojo podobo okrnjeno. Njeno bistvo je v okrnjenosti

Kar invalidi zelo dobro znajo je, da se prilagajajo, predvsem iz ne-umne želje, da bi bili všečni, sprejeti v družbo, razumljeni, da bi postali enaki, normalni, integrirani, »inkluzivi-rani«. Kar jim seveda nikoli ne uspe in jim tudi nikoli ne more uspeti, saj ne sprevidijo, da so le objekti v sistemski igri, ki opravičuje in utemeljuje logiko igre. Ne vidijo, da so ključni element, ki poganja oz. s katerim se poganja celotna mašinerija (beri socialno-varstvena politika). Kmalu bodo tako dobili Nacionalni akcijski načrt za invalide za obdobje 2007-2013, ki jim bo orisal njihovo prihodnost; prevod EU terminologije na staro realsocialistično prakso. 
Samozaslepljevanje se da pojasniti z ideologijo ali s filtri. Kar so v NLP filtri, so v politiki ideologije. Ideologije, ki so več kot vrednostne izjave, prikrivajo neprijetno resnico. Večina še vedno percipira prevladujočo monopolno ideologijo. Filtri in ideologije se manifestirajo v komunikaciji. Kot filtri tudi ideologije niso zgolj negativne, ampak so pomoč pri razumevanju političnega življenja. S stališča NLP je bil socialistični človek napačno programiran. Bil je bolj podoben rutinskemu robotu kot odlični, optimalno funkcionirajoči osebnosti. 

4. Virtualna socialna realnost
4.1. O zadnjih dveh Eastwoodovih filmih Pisma z Iwo Jime in Zastave naših očetov

Dva filma ena pripoved v mnogoterih zgodbah, en režiser ena izpoved o dveh vojskah japonski in ameriški. Nekateri smo se rodili v vojni, drugi pa so že v njej umrli, še umirajo in še bodo. To je zgodba o enem otoku in dveh vojskah - o nas in o drugih, o razmesarjenih in krvavih, pretresenih in prestrašenih. Kot voajerji smo sredi mimetičnega dogajanja v simulakru. Tako kot so vojaki neprestano gledani s strani sovražnih vojakov, smo tudi mi neprestano nadzorovani. A življenje je eno samo, čeprav na otoku ni več drugega življenja rastlin, živali. Včasih vojaki in kruhoborci samo mislijo da niso gledani kot včasih gledalci samo mislimo, da se posvečamo le sebi. Eni v vojni molijo, drugi preklinjajo, eni se gibljejo po odprtih prostorih, drugi le še v katakombah. Enim gre za domovino, drugim pa le še za obveznice – poseči globlje v žep.  Eni so ponosni, da se vsaj še lahko branijo, drugi pa izgubljajo ponos v grozotah izmikajočega sveta. Eni le upajo, da jih bodo slavili zanamci, drugi pa ne vedo, če bodo le-ti zvedeli za pravo resnico. Eni osvajajo prostor, drugi le še prgišče lastnega srca. Eni si pišejo, drugi se fotografirajo. Eni prinašajo zastavo s seboj na vrh hriba, drugim plapola v domovini. Zmagovalci in poraženci se najdejo na istem kraju, kjer streljajo in so ustreljeni, pa četudi od  lastne krogle. Oboji vedo, da tega časa ne bo več, ker je prostor z vseh strani že sklenjen, utesnjen. Oboji se želijo vrniti domov, ker se kot Odiseji bojujejo za daljna obzorja.  Pisma je mogoče še brati in slike je mogoče še gledati, vprašanje pa je, ali povedo tistim, ki jih berejo, to, kar bi hoteli in kar je res. Pisma so obledela in slika zastave je brez obrazov. 

V Eastwoodovem filmu Pisma z Iwo Jime smo videli spremembo strategije japonske vojske na Iwo Jimi. Pomembno je vztrajati in verjeti, da jim bo domovina hvaležna in da jih bodo njihove družine imele za heroje. Pomembno je iskati smisel v nesmislu, kljubovati kljub sovražnim silam dokler se da, čeprav ne v smislu akcije za vsako ceno.      

Ali sploh vemo, kaj so vojne, če se že za mir ne zmenimo kaj dosti? Ali vemo, kdo so heroji? So običajni ljudje, ki jih mediji naredijo za heroje in so heroji, ki se v tej vlogi ne vidijo, ker se počutijo kot žrtve. Da žrtve iščejo nove heroje vsaj v domišljiji, je jasno. Realnost trpljenja je eno, miti o žrtvah in njihovih herojih pa drugo. Heroji so že umrli, še preden so našli bolničarja, preživeli pa  brez pozitivne samopodobe tavajo, ker se ne sestavijo več v drobcih spominov. 

Kje le najti vire za novo socialno realnost, če se ne podamo na širna prostranstva? Ne vemo, kaj vse je lahko naš vir, dokler vsaj enega ne uporabimo. Ko sem bil najgloblji in najvišji, ko sem živel najbolj iz sebe, ko sem bil najbolj sam svoj iz vsega srca, iz vse biti, iz vseh vekov, ki so me kdajkoli obšli, očiščen od zmot, predan vsemu najbolj dragocenemu. Da bi se to vsaj še kdaj ponovilo, da bi vsaj trajalo, da ne bi nikoli minilo in bi bilo le kopel voda. Naj me prežema Bog vsak trenutek in vse dni.   Naj prevzame to, kar je bilo po slabega očetu, ko sem zadrževal in kompliciral in naj razlikujem čas, ko postane obča harmonija le stereotipna iluzija in čas, ko postane dejanskost. Če si, kar si, je to vsa dejanskost, tedaj je najbolj individualno tudi najbolj obče. 

4.2. Zarota svetohlincev ali samozaslepljevanje družbenih skupin

Pravzaprav gre za oboje. Igro Zarota svetohlincev je napisal šele Bulgakov, anticiparal pa jo je že Moliere v Tartuffu in drugih komedijah npr. Don Juan ali kamniti gost.  Tartuffe je igra samozaslepljevanja in varanja, prava šola za žene in za može. Tartuffe je vrag, ki vodi igro v smeri družinskega poloma. Polomiada je tem večja, čim bolj protagonisti verjamejo, da so na pravi poti. Kdor le poskuša varati v smislu posnemanja spletk Tartuffa, je prevaran. Očitno bi bilo treba agresivno svetohlinstvo in lažno pobožnost razlikovati od prave pobožnosti. Ne le, da se Tartuffe ni odpovedal skušnjavi po tostranskem dobrem, ampak je tudi Orgon je prvi nasedel. Tartuffe, ki se biča  kot ničvrednež navsezadnje dobi vse. Ko oče Orgon ostane brez vodnika izgubi vero. Tartuffe se vedno se sklicuje na višje načelo pa naj bo to Bog ali oblast. Je vnet zagovornik oblasti. Njegova spletka temelji na pretvarjanju. Omenjena igra predvideva prihodnje kolektivne utopije. Moliere demaskira težnjo po absolutni moči nastopajočega junaka. Hudič pride takorekoč od nikoder kot nihče, ki pa hoče biti vse. Moliere ni zapovedal izstopa iz tega videza  - prevare. Družinski člani drvijo v pogubo prav zato, ker Tartuffa ne spregledajo. Brez škode ga pozna avtor vnaprej in gledalec vzvratno za nazaj v procesu deziluzije oz. dezideologizacije. Odprto vprašanje pa ostaja reprivatizacija. Navsezadnje si Tartuffe neupravičeno prilasti hišo kot tuje premoženje. Kot vidimo se stvarnost spreminja v duhu volje do moči. 

Big Brother je postal internacionalni semenj ničevosti. Tudi naključni Slovenci sodelujemo v virtualni socialni realnosti s komercialnim namenom pridobitve čim večje gledanosti za čim večji ničev profitni show Bussiness. Morda je razlika med nami v tem, da se nekateri tega zavedamo, drugi se pa ne. Kapital ne pozna vrednot, lahko se pa kiti z njimi. Že Freud je spoznal zanimivost ida v luči kontrole superega. Ta zanimivost je aktualna tudi v 21. stoletju. Podobno kot se podgane uničujejo med seboj v zaprtem prostoru, omejevanje dobrin in klaustrofobična zaprtost pogojuje frustracije in konflikte tudi med prostovoljci, ki sodelujejo v naključni socialni igri (social game). Navidez je to zanimivo za psihologe, ki naj bi potrdili že znane rezultate o socialni skupini, ki nima ustreznih, da ne rečemo višjih ciljev. ne glede na to, kolikokrat so se višji cilji že blamirali pred dejanskimi razmerami, pa tudi nižji cilji golega preživetja nimajo smisla. Igra na izpadanje najšibkejšega t. j. najbolj osovraženega člena je privlačna le toliko, kolikor gledalci gradijo svoje dobro počutje na osnovi slabega počutja drugih. Ustvarja se vtis, da je interes Orwellovega Velikega Brata obenem interes TV hiše, ki to prenaša in gledalcev. Takšna virtualna resničnost ustvarja vtis, da je ustrezen surogat za pravo socialno resničnost in da ni potrebno o ničemer kritično razmišljati, ker pač tako je. Ali je smisel bivanja le v tem, da vsak lahko kontrolira vsakogar, ker ga gleda in presoja, pri čemer je prvi gledalec, kontrolor in gibalec Veliki brat. To bi bilo še spoznavno zanimivo, če ne bi že Aristotel predstavil samoupravljanje (govorečih) orodij kot iluzijo, če ne bi Fromm ugotavljal anatomije destruktivnosti in če ne bi A. Robbe Grillet napisal romana Videc.   Je ta vdor javnega interesa v privatno sfero prispevek k nekrofiliji? Vprašanje, kaj ostane od osrednje socialne realnosti, če prevladuje temeljna t. j. okoljska, je vprašanje, ali je še možna osebna resnica, če prevladuje sistemska laž.                   

5. Predlog rešitve

Če si zamislimo, da bi obstajala sobica »čudežev«, kjer bi vsak posameznik ali posameznica, ki ima status invalida, nenadoma »ozdravel«, nismo prepričani, da bi obstajal velik naval posameznic in posameznikov, ki bi želeli stopiti vanjo. Mogoče bi se kdo, ki bi vstopil vanjo ponovno vrnil nazaj, da bi prišel v prvotno stanje. Gotovo nebi stopil nihče od vojnih invalidov, pa še marsikomu bi se računica ne izšla.. Ko bi se zavedali kaj jih čaka in kakšne izgube prinaša odpoved posebnim pravicam in privilegijem, kakšne obveznosti, dolžnosti in odgovornosti bodo morali prevzeti in v kako različne odnose bodo vpeti, bi dvakrat premisli, preden bi vstopili. Najverjetneje pa bi se obnašali tipično invalidsko, ustrašili bi se negotovosti ali pa bi za mnenje vprašali kar svojega invalidskega predsednika, ki bi jim 100% rekel, da naj nikar ne vstopajo, ker je to še en od ideoloških konstruktov YHD hendikepizma.

Ni vseeno, katera načela izpostavljamo kot kriterije presojanja (socialne) realnosti. Videli smo, da socialna realnost nadgrajuje ontološko, logično in pravno opredeljeno realnost. Načela jo skušajo napraviti enoznačno razumljivo. Človek socialno realnost ne le konstruira, ampak tudi modelira. V Zakonu o organizaciji in finansiranju znanstvene raziskovalno-razvojne dejavnosti so našteti naslednji raziskovalni principi: avtonomnost, etičnost, odličnost, učinkovitost, razvidnost, odprtost in kooperativnost. Podobne principe bi lahko našli za učitelja ali kak  drug poklic. V šoli namesto o odličnosti govorijo raje o dobrem učitelju in kakovostnem pouku. 

Prav tako ni vseeno, ali sta osrednja in temeljna socialna realnost v konfliktu ali pa sta skladni. Že od antike dalje vemo, da se je včasih bolje odpovedati okolju, če je osebna resnica drugačna. Primeri za to stališče so Sokrat, Jezus in apostoli. Ideja prostovoljnega suženjstva je znana v novem veku, teorija gospodarja in hlapca pa že od Diderota dalje. Veliki brat je sinonim za sistemsko laž pa četudi v virtualni inačici show bussinnessa ali v filmski inačici Dobrega pastirja (Good shepherd). Do nepopačene socialne realnosti ni danes nič laže proti kot v antiki. morda je še teže, ker je sredstev poneumljanja in unoumja v okviru monopolne ideologije več. Mediji se ne zavzemajo za prikazovanje pojavnosti z več zornih kotov, čeprav so že Stari Grki razvijali panoramski pogled. Konzumna kultura človeka ne osvobaja, čeprav mu olajša pot do dobrin.         

Socialna vključenost je sicer vrednota za odprto družbo, vendar ni sprejemljiva za vsako ceno kontra-učinkov. Vsak se tudi začasno izključuje zaradi konsolidacije, prestrukturiranja sebe zaradi večje funkcionalnosti. To na nek način delamo vse življenje in se tega tudi učimo delati bolj ali manj uspešno. Z adolescenco se osebnostne krize ne končajo. Na nek način predstavljajo izzive raznolikosti. Pomembno je, kateri so projekt tretje poti. Ker je več teh tretjih poti, je tudi več integrativnih modelov. Socialna izključenost pa zapira posameznika samega vase. Zato je nevarno, da se Amerika kljub zaupanju v demokratične ustanove zaradi vojne proti terorizmu zapira. 

6. Opombe

1. Beseda 'dejanskost' izvira iz starogrškega izraza 'energeia' in latinskega 'actualitas' oz. ex sistere. Delo kot starogrški 'ergon' postane latinski opus, operari, factum facere in actus agere (Heidegger, 1961, II; 412).

2. Pojem dejstva ni enoznačen. Kaj je dejstvo, je odvisno od teorije dejstev. Po teoriji dejavnosti je dejstvo fakt, ki izhaja procesno iz dej(anja).  Beseda 'fakt' izhaja iz latinskega glagola facere – delati. To pomeni, da se dejstva da pojasniti genetično iz njihovega nastanka. V marksizmu je takšna dejanska osnova proizvodnja. Pozitivizem izhaja iz opisovanja empiričnih dejstev. Za Kierkegaarda je vera dejansko utemeljena v enotnosti protislovij. Pri Heideggru tubit dejansko eksistira.     

3. Avtopoeza znanosti je njena usmerjenost k sebi, ne da bi izgubila povezavo z okoljem. Izraža se z binarnim kodom resnice (npr. imanentno – transcendentno) specifična strukturiranja družbene komunikacije. Redukcija kompleksnosti se nadaljuje na nižjih podsistemih v smislu selekcije. 

4. O pojmu self-deception glej wikipedia http://en.wikipedia.org/wiki/wikipedia-selfdeception
Gre za zanikanje racionalnega pomena stvari oz. za nekaj, kar je v nasprotju z logično evidenco. Sinonim zanjo je zapeljevanje (misleading) ali opravičevanje napačne vere.

Samoprevaro tematizirajo nekateri sodobni filozofi:  
- Sartre, J. P. (1943) v Bit in nič. (L'etre et le neant)        
- Davidson, D. (1985).  »Deception and Divison«
- Lockard, J. & Paulhus, D. (ed., 1988). Self-Deception: An Adaptive Mechanism?, Englewood Cliffs, NJ: Prentice Hall. 
- McLaughlin, B. in Rorty, A. (eds., 1988). Perspectives on Self-Deception.
- Martin, M. (ed., 1985). Self-deception and self-understanding. 
- Pears, D. (1984). Motivated Irrationality.
- Nietzsche, F. (). Ecce homo.  
Od novejših velja posebej omeniti: 
Fingarette, Self-deception (integrira ideje Sartra, Freuda in Kierkegaarda) ter Dilman, I. in Philips, D.Z. (1971) Sense and Delusion, New York: Humanities Press. (zagovarja, da samozavaravanje spodkopava smiselno življenje)
Pines, C. L. 1993 Ideology and False Consciousness, Albany, NY: State of New York Press. (Uvod v marksistično koncepcijo samozavaravanja). 

5. Nemški izraz List der Vernunft ima svoj izvor že v staro grških terminih  mechanao,  mechane,  mechaneteon itn. Mechanao pomeni: 1. na vešč način kaj izpeljati ali napraviti, 2. nekaj zvijačno in skrivaj, preračunano kaj iztuhtam s skritim, zahrbtnim namenom, umetno izdelam, modro napravim, zvito izvršujem, 3. povzročim,  vzbujam.  Mechane je umetna  naprava,  orodje,  stroj, sredstvo,  zvijača.  Mechaneteon  pomeni tudi »treba  je kaj  narediti  ali izmisliti« (Dokler, 1915; 507). Pameten pomeni zvit kot Odisej. Zvitost označujejo  tudi  starogrški  izrazi   technema, tehnites, technazo (Senc, 1988; 925; Burger, 1979; 21).  Antična metafora za zvijačo, ki  je povezana z zvijačnim načrtom, s strategijo in z igro, je trojanski konj. 

6. Več o tem glej članek: Zajc, M. (2007). Jean Baudrillard (1929-2007). O svetlobi (in temi) virtualnega. Delo, 10. 3. 07, Sobotna priloga, str. 36. 

Literatura

- Aristotel (1985). Metafizika, Zagreb SNL.
- Baudrillard, A. (1996). Transparentnost zla. Esej o ekstremnih fenomenih. Nova revija, 1996/ št. 165-166, str. 185-204.
- Berger, P. L. & Lukmann, Th. (1988). Družbena konstrukcija realnosti. razprava iz sociolo-gije znanja. V Ljubljani, CZ. 
- Beyer, M. (1995). Možganija, Mind Mapping v akciji. Ljubljana, Glotta Nova.
- Bošnjak, B. (1961). Logos i dijalektika. Zagreb, Naprijed. 
- Bourdieu, P. (2004). Znanost o znanostih in refleksivnost. Ljubljana, Liberalna akademija. 
- Černigoj, M. (2007). Jaz in mi. Raziskovanje temeljev socialne psihologije. Ljubljana, IPSA.
- Deol, S. (2001). Imagining a new reality: NL and today's bussiness challenges. In: Anchor Point Magazine from the January, 2001 issue, Vol. 15, No. 1, 
http://www.nlpanchorpoint.com/aDeolBus.htm, pp. 1-7.  
- Geulen, D. (Hrsg., 1982). Perspektivenuebernahme und soziales Handeln. Frankfurt, Suhrkamp. 
- Heidegger, M. (1961). Nietzsche II. Frankfurt, Suhrkamp.
- Hlebš, J. (2001): Kozmos, evolucija, življenje. Celje, Mohorjeva družba.
- Huxley, A. (2006). Mirovništvo in filozofija. Maribor, Subkulturni azil.
- Kos M., (1999). Slovenska inteligenca. Ljubljana, Nova revija.
- Kump, S. (2003). Socialni kapital in izobraževanje odraslih. V: Makarovič, M. Socialni kapital v Sloveniji. Ljubljana, Sophia, str. 148-168.   
- Linn, N. (2001): Social Capital. A Theory of Social Structure and action. Cambridge, 
University Press.
- Makarovič, J. (1995). Logika množic, omrežij in sistemov. V: Z. Mlinar (ured.). Osamosvajanje in povezovanje v evropskem prostoru. Ljubljana. Znanstvena knjižnica Fakultete za družbene vede. Str. 23-60.
-  Maturana, H. R. & Varela, F. J. (1998). Drevo Spoznanja. Ljubljana, Studia Humanitatis. 
- Mihajlovič-Lotman, J. (2006). Znotraj mislečih svetov. Ljubljana, SH. 
- Škarić, I. (2005). Šola retorike. Ljubljana, SH. 

VII. Praksa in teorija praznovanja

1. Uvod

Izhajamo iz hipoteze, po kateri je toliko manj praznovanja, kolikor več je praznikov. Domačih in mednarodnih, posvetnih in cerkvenih praznikov je sicer veliko, vendar obstaja tudi precejšnja razlika v razumevanju praznovanja. V tem zapisu želimo opozoriti na razliko med obrobnim in celovitim razumevanjem prakse praznovanja. Ne glede na število praznikov, ki jih imamo, pogosto pozabljamo na njihove razsežnosti in presežnosti. Zvajamo jih na dela proste dneve, spominske in rekreativne dneve, na čas prazne zabave, dolgega časa ter potrošniške ideologije. Zaradi težav z nezdravim  in necelovitim praznovanjem se vprašujemo, ali sploh še znamo praznovati. Te težave so se začele s sekularizacijo, ki ji je  sledil tudi socializem. Ta je vse praznike prevedel na družbeno posvetno osnovo in jim odvzel svetniški sijaj. 

Včasih je bilo cerkvenih praznikov veliko več. Ljudje so se nanje začeli pripravljati že naj-manj en popoldan prej, ko so pospravili okoli hiš. Praznični dan so zaznamovali obisk cerkve, praznični obed in popoln počitek. Po drugi svetovni vojni smo se precej pokvarili. Cerkvenih praznikov, razen 1. novembra, nismo smeli praznovati, državnih v glavnem nismo sprejeli. Prazniki  so bili zlorabljeni v politične in ideološke namene. Za 1. maj so ljudje kopali teme-lje, betonirali plošče, pokrivali hiše, sadili trte … Letos sem prvič opazil, kako so ljudje začeli praznovati 1. maj. Številni so se odpravili na različne proslave iz prepričanja, da imajo pravico praznovati praznik dela. Zavedajo se, da veliko in težko delajo. Imam občutek, da praznik dobiva pravo vsebino.

Z nastankom samostojne in demokratične Slovenije so državni prazniki dobili drugačno vsebino. Čeprav z domovino nismo vselej najbolj zadovoljni, pričakovali smo predvsem hitrejše dvigovanje standarda, je ta povsem nekaj drugega kot prejšnja. Sedaj smo vsi vsaj enakopravni državljani. Lahko svobodno govorimo, se združujemo, nihče nas ne preganja, ker hodimo v cerkev, nihče nas ne ponižuje, ker smo verni – no, tega je še zelo veliko, zlasti s strani borcev za strpnost. Prav zanimivo je, kako hočejo sedaj razširiti med ljudi vsesplošen občutek strahu – preverjena taktika, s katero so vladali petdeset let.

škoda je, da ne izkazujemo več spoštovanja do zgodovinskih sprememb v Sloveniji, do našega predsedovanja in vključevanja v druge evropske in atlantske povezave (NATO). Jugonostalgije sicer ne občutimo več neposredno, posredno pa do zlatih časov, ko nam je bilo lepo. Protislovno je, da se spomnimo dobrih strani totalitarizmu, ne moremo se pa spraviti s slabimi npr. z vsemi žrtvami druge svetovne vojne. 

Našim državljanom do iskrenega praznovanja še veliko manjka. Še vedno si nismo privzgojili poštenega odnosa do lastne države. Menda bo potrebnih kar petdeset let, da se bomo otresli petdesetletnih navad. Čas sprave ne bo nastal prej, preden ne bodo razumljeni in sprejeti spopadi v polpretekli zgodovini.1  Ne le ekonomsko, tudi politično ni mogoče  preskočiti 'rodosa'. 
2. Kratka zgodovina slovenskih državnih praznikov

Zgodovina praznikov nam pove, da se ne spreminjajo le nekateri prazniki, ampak tudi način in smisel praznovanja. Nekateri prazniki so v Sloveniji ostali lokalni in etnografski (npr. praznik češenj, praznik refoška), drugi pa se skušajo uveljaviti globalno in kozmopolitsko. Kuret (1989) v dveh knjigah opisuje slovenske šege skozi vse leto. Te postajajo kot zakopan zaklad agrarne družbe, ki mu urbana družba ni več naklonjena. Negotovo in obotavljaje skušamo obujati tradicijo praznovanj, vendar bolj zaradi ponudbe in povpraševanj kot iz lastnega nagiba.   

Prazniki so bili prvotno namenjeni cerkvenemu praznovanju prostega dneva, na kar kažeta pomena nemške besede feiern in latinske feriae. Na sklepanje zakonskih zvez pa kažeta nemška beseda Fest latinska festum. Iz tega lahko izpeljemo sklep, da so (vsaj nekateri) prazniki religiozni, ker so namenjeni vzpostavljanju ponovnih zvez (lat. re-ligare = ponovno povezati). Arabski izraz za praznovanje je 'sawrn', nem. Feiern, angl. Celebration izhaja iz lat. celebratus. Gre za ceremonialno čaščenje svetega in celovitega. V stari Grčiji so poznali dionizične praznike, v starem Rimu pa saturnalije. V razvoju srednjega veka je število praznikov naraščalo, tako da je podpiralo delomrzništvo. Na  začetku industrializacije število praznikov močno omejili, da so delodajalci  zastopali delovno etiko.     

Poznamo državne in cerkvene praznike, začasne in stalne, spominske pohode in komemoracije. Poznamo tudi praznike z dvema obrazoma, materialno in simbolno stranjo. Tako je 31. 10 noč čarovnic (anglosaksonski Halloween) in dan Reformacije. 1. november je Dan spomina na mrtve z vidika države in dan Vseh svetih. Po osamosvojitvi Slovenije smo legalizirali Božič. Sveta in posvetna stran Božiča sta se delno prikrili, ker vidimo predvsem potrošniško mrzlico pri tekmovanju v nakupovanju čim več daril v svetu in pri nas. Tako Sveta noč kot Velika noč sta simbola skrivnostnega pričevanja o rojstvu in ohranitvi človekovega življenja z božansko razsežnostjo. Brez slednje Vstajenjske ravni bi tudi drugi krščanski prazniki izgubili svoj pomen.     

Državni prazniki so politično pomembni. So le začasni tako kot je začasna država, ki jih določa. Država ne odmira po marksistični doktrini, ampak spreminja svojo formo in nacionalni obseg. Slovenci smo v 20. stoletju živeli v štirih državah: 
1. Avstroogrska od l. 1867 do l. 1918, 
2. stara Jugoslavija od l. 1918 do 1941, 
3. nova Jugoslavija (FDJ, FLRJ, SFRJ) od l. 1943, 1945, do 1991,  
4. samostojna Slovenija. Od l. 1991 dalje.

Šele zadnja državna oblika je mednarodno priznana nacija-država (nation-state). Politična odtujenost Slovencev od države se kaže tudi v pasivnem odnosu do državnih praznikov. Tudi aktivno praznovanje je sestavina aktivnega državljanstva.   

Samostojna  Slovenija je kot nova država državne praznike iz prejšnje jugoslovanske države odpravila. Nadomestila jih je z novimi, ki so pomembni zanjo. Namesto 29. novembra kot dneva Republike (druge) Jugoslavije, ki smo ga praznovali od l. 1945, praznujemo od l. 1991 Dan samostojnosti 26. december in Dan državnosti 25. junij. Tako je ravnala že prva Jugoslavija, ki je odpravila  1. december, ki je bil l. 1918 razglašen za praznik ustanovitve Kraljevine Srbov, Hrvatov in Slovencev (s kratico SHS). Ker zgodovino pišejo zmagovalci, se po njih imenujejo tudi prazniki. Namesto Dneva ustanovitve Jugoslovanske ljudske armade (JLA) 22. december, ki smo ga praznovali do razpada Jugoslavije po drugi svetovni vojni, imamo dan vstopa Slovenije v Severnoatlansko zvezo (NATO). Ker smo bili člani zavezniških sil v drugi svetovni vojni na strani zmagovalcev še praznujemo 9. maj kot dan zmage. 

Razlikovanje med posvetnim in svetim se pozna tudi pri razlikovanju praznikov. Tudi razlikovanje sv. Avguština med minljivo, posvetno in večno Božjo državo in s tem tudi med dvema vrstama reda in vojska kot zaščitnic pomaga razumeti razliko med državnimi in cerkvenimi-verskimi prazniki. Tako si je še mogoče predstavljati razliko med čaščenjem te ali one minljive armade in 'vojske nad vojskami', ki prinese zmago dobrega nad zlim in obenem izkazuje nadčasovno razsežnost človeka kot državotvornega bitja. Le-ta pa je najpogosteje premalo poudarjena prav pri državnih praznikih.   

Noben drug posvetni praznik ne časti človeka delavca bolj kot praznik Dela 1. maj, ki je nastal v spomin na veliko delavsko stavko za 1. maja l. 1890 v ZDA za pravice delavcev do 8 urnega delavnika in za boljše mezde. V socializmu je bil ta praznik v službi politizacije dela (delu čast in oblast) kot ustvarjalca vsega bogastva in delavskemu razredu kot zgodovinskemu Titanu, ki je premagal zlo kapitalističnega izkoriščanja. Danes delavski razred ni več nomenklatura, ampak kvečjemu 'multituda' (Negrijev izraz). Težko bi dejali, da s(m)o delavci še organizirani kot razred. Tudi razlikovanje med belimi in modrimi ovratniki ne pove več veliko. Vendar pa človek ni le proizvod lastnega dela in kulture (kar obeležuje kulturni praznik), ampak je še prej bitje svetlobe po izvoru vseh vidnih in nevidnih stvaritev. 

Morda bi kdo iz spodnje tabele zaključil, da nam manjka še en pomemben praznik in to je praznik Združene Slovenije. Tega praznika ni, ker matična domovina ni omogočila zamejskim Slovencem v Avstriji in Italiji, da se priključijo v skupno državo Slovenijo. Vstop Slovenije v EU je zmehčal državne meje, tako da se zamejski Slovenci sicer lahko počutijo tako kot da je njihovo manjšinsko vprašanje rešeno, čeprav ni. Utopični projekt združene Slovenije izvira še iz 19. stoletja, vendar je utopičen prav po tem, da ni v celoti realiziran. Slovenska država postavlja praznike za nazaj, ne pa za vnaprej. Zato sta v l. 2006 nastala dva nova praznika priključitve Primorske in Prekmurja, ne pa trije. Ali to pomeni, da si realna politika ne upa zastaviti 'koraka v prihodnost' (future pace)2 zaradi nezaceljenih starih socialnih ran v smislu nepredelane preteklosti?  Obstoječe razcepe (cleavages) v politični kulturi jemljemo kot normalno stanje bede duha, ki si ne zmore zamišljati prihodnosti drugače kot podaljšane preteklosti (ne)kulturnih bojev oz. v smeri še več istega z istimi ali drugačnimi sredstvi.    

Kot da se Slovenci ne bi dobro zavedali, da je treba vse meje osvajati vedno znova in da je naš položaj v svetu odvisen od vseh štirih koordinat sveta, ne pa zgolj od zanimivosti našega ozemlja na prepihu raznorodnih vplivov.  Naša južna meja s Hrvaško je v zadnjem času ena izmed najbolj izpostavljenih. Slabi sosedski odnosi kažejo na Kajnovo vprašanje »kaj moram jaz skrbeti za svojega brata«. V bivši Jugoslaviji je bilo načelo bratstva in enotnosti vredno praznovanja, vstop Slovenije v EU pa ni. Praznujemo dan državnosti, ki je bil obenem dan razdružitve (tedanji izraz je bil odcepitev) od  Jugoslavije. Morda bi konfederacija še vzdržala. Vplivala je na razumevanje regionalizacije Slovenije, ki pa še ni izvedena.       

                 Prazniki v Republiki Sloveniji	
1. in 2. januar	
novo leto	

8. februar	
Prešernov dan, slovenski kulturni praznik	

27. april	
Dan upora proti okupatorju	

1. in 2. maj	
praznik dela	

25. junij	
Dan državnosti	

17. avgust	
združitev prekmurskih Slovencev
z matičnim narodom	

15. september	
Vrnitev Primorske k matični domovini	

1. november	
Dan spomina na mrtve	

23. november	
Dan Rudolfa Maistra	

26. december	
Dan samostojnosti in enotnosti	

Prazniki v Republiki Sloveniji so dela prosti dnevi, razen praznikov združitev prekmurskih Slovencev z matičnim narodom, vrnitev Primorske k matični domovini in dan Rudolfa Maistra2, ki niso dela prosti dnevi.	

3. Katere praznike praznujemo in čemu? 

Canetti (2004) deli množice glede na nosilni afekt. Nahujskana in bežeča množica sta med najstarejšimi pojavi. V množico prepovedi se posamezniki združijo zato, ker nočejo več delati tega, kar se od njih pričakuje, uprejo se tudi samemu delu, npr. s stavko. V množici obrata sodelujejo tisti, ki so bili doslej podobni ovcam, žrtvam volkov, sedaj pa naj bi njihova številčnost obrnila položaj na glavo. Nenasilna je praznovalna množica, ki je premagala določen greh, težavo ali nevarnost in sedaj lahko slavi zmago. Tudi tipično človeške množice so nasilne. Lahko pa so navidez praznovalne množice le nahujskane s strani oholih vladarjev kot npr. v Gibsonovem filmu Apokalipto. Tudi sami lahko postanemo sestavina medijsko nahujskane množice, bodisi pri križanju Kristusa bodisi pri sojenju včerajšnjim vojnim in drugim zločincem.   

Velika noč je 'misterium paschale' skrivnost odrešenja. V njej je Bog razodel bistvo ljubeni. Grška beseda 'pascha izhaja iz aramejske pascha in hebrejske 'pesah'. Pridemo do besede, ki označuje prehod Jahveta, ki je šel mimo izraelskih duš in jim prizanesel, medtem ko je egiptovske udaril s smrtjo prvorojencev. Pomeni tudi prehod Izraelcev skozi Rdeče morje. Na ta način so bili odrešeni egiptovskega suženjstva. Vsakoletno praznovanje je v Izraelcih krepilo upanje v prihodnjo mesijansko osvoboditev. Nekateri so s 'Pasha Označevali so le Kristusovo smrt, drugi pa vstajenje od mrtvih (nem. resurrectio ex mortuis). Pomeni pa oboje (Strle, 1990). Pascha izhaja iz gr. besede paschein in lat. pati – trpeti. Z drugačnim naglasom pa je to Gospodov prehod. Rabimo energijo prehoda, da v ta prehod 'luči na koncu tunela' verjamemo.

                                           Poglejmo si preglednico praznikov:

SVETOVNI PRAZNIKI	
Dan/mesec	Praznik	Dan/mesec	praznik	
8. marec	Dan žensk	5. junij	Dan ekologije	
27. marec	Dan gledališča	19. september	Dan gluhonemih	
7. april	Dan zdravja	27. september	Dan turizma	
12. april	Dan letalstva	2. oktober	Dan glasbe	
22. april	Dan planeta zemlja	3. oktober	Dan otroka	
8. maj	Dan Rdečega križa	24. oktober	Dan OZN	
9. maj	Dan zmage	31. oktober	Dan varčevanja	
15. maj	Dan oporečnikov	17. november	Dan študentov	
18. maj	Dan muzejev	10. december	Dan človekovih pravic	
				
CERKVENI  PRAZNIKI	
ZAPOVEDNI KATOLIŠKI PRAZNIKI	
14. junij	Telovo (sv. Rešnje telo)	1. november	Vsi sveti	
15. avgust	Veliki šmaren (Marijino vnebovzetje)	25. december	Božič	
SLOVESNI KATOLIŠKI PRAZNIKI	
1. januar	Novo leto	24. maj	Vnebohod	
6. januar	Trije kralji	29. junij	Sv. Peter in Pavel	
2. februar	Svečnica	8. september	Mali šmaren	
19. marec	Sv. Jožef	8. december	Brezmadežna	
25. marec	Gospodovo oznanjanje	26. december	Sv. Štefan	
16. april	Velikonočni ponedeljek			
PREMAKLJIVI KATOLIŠKI PRAZNIKI	
28. februar	Pepelnica	21. oktober	Misijonska nedelja	
15. april	Velika noč	28. oktober	Žegnanjska nedelja	
24. maj	Vnebohod	4. november	Zahvalna nedelja	
3. junij	Binkošti	25. november	Kristus Kralj	
10. junij	Sveta trojica	2. december	1. adventna nedelja	
14. junij	Telovo			
VERSKI PRAZNIKI, DELA PROSTI DNEVI	
16. april	Velikonočni ponedeljek	31. oktober	Dan reformacije	
15. avgust	Marijino vnebovzetje	25. december	Božič	
 	
DRUGI VERSKI PRAZNIKI 	
PRAVOSLAVNI PRAZNIKI	
7. januar	Božič	24. maj	Vnebohod	
14. januar	Novo leto	3. junij	Binkošti	
15. april	Velika noč	28. avgust	Marijino vnebovzetje	
JUDOVSKI PRAZNIKI	
8. do 15. april	Pasha	2. oktober	Šotorski praznik	
28. maj	Praznik tednov	10. oktober	Veselje nad postavo	
18. september	1. tišri 5762	10. december	Praznik luči	
27. september	Praznik sprave			
MUSLIMANSKI PRAZNIKI	
26. januar	1. zul-ka-da 1421	26. marec	Novo leto, 1. moharam 1422	
4. februar	10. zul-ka-da	17. december	Id-ul-fitr, 1. šaval	

Božič je prvi najpomembnejši praznik. Božičnih zgodb je več. Nastajajo še nove filmske pripovedi npr. Božiček 3. Nekatere so resne, druge pa komične.  Ena izmed danes še najbolj znanih zgodb je napisal Charles Dickens. Deklica iz revne četrti Londona si je zaželela lutko, ki pa ji jo mestni skopuh, ki je še na Božič opozarjal someščane na dolgove,  ni hotel dati. Po mučnih sanjah, v katerih je prestajal peklenske muke, se je na koncu toliko zmehčal, da jo je deklici vendarle podaril. Ta zgodba opisuje, kako težko je včasih dati pravo darilo. To zgodbo je uglasbil Čajkovski v baletu Hrestač.

V filmu Zgodba o Kristusovem rojstvu je glavna oseba Marija, ki je brezmadežna spočela od svetega duha. Film obenem prikazuje že vnaprej pripravljeno farizejstvo vladajoče strukture in običaje domačinov od Jeruzalema do Betlehema. Za vladajoče nikakor ne more biti sprejemljivo, da bo imel Kristus moč nad revnimi in bogatimi.  Prve bo povzdigoval, druge bo pa sprevračal s prestola. Čas se sproti steka v večnost kot se prikazuje božji čas. Kako natanko se da to doseči s filmskimi sredstvi? O tem gledalec lahko ugiba. Opazi pa, kako verni poslušajo in ubogajo božji glas in kako se vladajoči skušajo zaščititi pred nevarnostjo s silo. Ko človek najde mir v sebi, mir v svetu, pa četudi je to le hlev, je to mir svete noči oz. luči. Božič je praznik notranje luči. To prenašanje luči iz Betlehema je moč vere v dobro in lepo in svetovni mir. Pota človekove duše se ujemajo s potmi zvezd. Jožefa in Marijo druži sad ljubezni, četudi otrok ni njegov. Na to mnogi današnji očetje pozabljajo. Jožef je po tem, da je navajen prej poskrbeti za druge kot zase podoben Kristusu. Moč sočutja vodi k moči preživetja. Ni verjetno, da bo postal Božič kmalu bolj avtentičen praznik. Pomembnejša je odkupnina, ki jo je Kristus priskrbel s svojo smrtjo in vstajenjem v nebesa.  V tem je povezava Božiča in Velike noči. 

Velika noč je najpomembnejši krščanski in katoliški praznik. Eden izmed filmov, ki je najbolje pokazal smisel Jezusovega križevega pota je Gibsonov film Kristusov pasijon, ki omogoča različna razumevanja Kristusovega trpljenja. O marsikaterem smo že brali. Film nas postavlja pred vprašanje, ali smo sposobni izkazati duhovno premoč osmislitve in vere nad fizičnim nasiljem, bivanjskim nesmislom in praznino. Nadalje se zastavi vprašanje svobodnih možnosti izbire vlog med tistimi, ki nasilje podpirajo in tistimi, ki ga skušajo preseči z lastnim spreobrnenjem ali kako drugače.    

Če bi bil film Kristusov pasion le film o komunikaciji asocialnih bedakov z Norcem, o maščevanju farizejev, kot tistih, ki delujejo po črki zakona in postave, nad tujim duhovnikom in o hudičevi igri z ljudskimi željami po užitkih, pa četudi sadističnih, bi bil film le parodija na pasijon, ne bi pa bil duhovna  osmislitev pasiona. Film res prikazuje mučenje Kristusa kot plaz nasilja, ki drsi h katastrofi, ker se obrne tudi zoper mučitelje. Ali je to glavna poanta? Gre za film o globoki pretresenosti zaradi konflikta ver in osnovnih prepričanj. Jezusovi nauki  so v očeh sodobnikov škandal (gr. skandalon, lat. scandalus pomeni klinček, ki sproži past ali pohujšanje; sramoten, nemoralen dogodek, ki vzbuja zgražanje). Iz izrazov na obrazih in siceršnje telesne govorice nastopajočih igralcev razberemo več izrazov odnosa do mučenja od sadistično privoščljivega, preko oholega, objestno-krvniškega, nesramnega, hinavskega, poniževalnega, služabniškega, uradno hladno formalnega, zasmehovalnega, delno in do kraja brezobzirnega, do sočutnega, obžalovalnega in pomočniškega odnosa. V gnili družbi so celo otroci zlobni. 

Gre tudi za odnos dvomljenja, ki se pokaže v satanovem vprašanju Kristusu in posredno tudi gledalcu, kdo si in kdo je tvoj oče. Si to, po čigar volji deluješ. Očitno je, da gre za dve volji, ki sta v konfliktu: božjo voljo in voljo obstoječe državne oblasti. V tej razdvojenosti se dogaja zadnje dejanje drame. Od tega, kako je pripravljeno naše srce, je odvisno, kateri volji služimo in kaj smo sposobni prenesti, je odvisno, katero vlogo izberemo.

Vloge Kristusovih sodobnikov so poučne in samonanašalne (autoreferencialne) tudi danes. Kolikokrat smo kot Peter, ki trikrat zataji Kristusovo ime kot Juda Iškarjot, ki Kristusa izda s poljubom in se potem skesa. Smo kot Pilat, ko razumsko izbiramo med večjim in manjšim zlom, ne pa med dobrim in zlom. Kot Pilat tudi današnji samodržni oblastniki ne prevzamejo zgodovinske teže političnih vlog, ki jih odigravajo. Stalinu, Hitlerju, Miloševiću sodijo drugi, ki (morda?) ne vidijo bruna v lastnem očesu. Zlo je v vseh nas tako kot dobro. Iz tega sledi nujnost izbiranja in obenem sprejemanja odgovornosti oz. krivde za te izbire. Pilat je politik, ki lahko izbere dobro. Dokler morejo, politiki prepričujejo ljudi, da delajo dobro. Kdo je manj kriv, če se projekt ponesreči, ni tako pomembno (npr. Pilat v primerjavi s farizeji) kot vprašanje, kdo je kriv in kdo ni, ki je v filmu Kristusov pasijon izjemno izostreno. Pilat ne vidi krivde niti v Kristusu niti v sebi, pa vendar pa sam ne more biti nevtralen pri odločitvi o izpustitvi obsojenega (Kristus ali Baraba) niti osvobojen od te presoje. Vloga Pilata je v zatiranju upornikov in tudi Kristusa vidi v tej navidez potencialni, dejansko pa v največji vlogi upornika kot da bi Kristus  namerno sprejel vlogo Judovskega kralja, čeprav poudarja, da njegovo kraljestvo ni od tega sveta. Toda kdo sliši in razume to izjavo? Postavljati se v vlogo Pilata pomeni, da sicer poslušamo obe strani tožitelja in obtoženca, vendar se preveč bojimo posledic svojih dejanj, zamere pri predpostavljenih in upora podrejenih, da bi se identificirali z žrtvijo nasilja, ker ne poslušamo svoje vesti. Postavljati se v vlogo Kristusa pomeni prevzeti nase krivdo za (pre)grehe drugih in prestati zanje vse težave. Pomeni tudi premagovati vse onemoglosti zaradi padcev pod križem. Pomeni vse to, kar označuje že sam Kristus. 

Potrebno se je postavljati v vlogo matere Marije, ki pomeni biti sočuten in v sožitju s trpečim. Matere so kot Marije, ki izkazuje do Človekovega sina materinsko sočutje. Kolikokrat smo kot bičarji ali priganjači,  ki ne odnehamo, dokler ne izživimo nasilja v sebi in izven sebe do konca. Za Pilata je uslišanje hujskačev množic pred uslišanjem nedolžnega. Zapiranje pred nasiljem v umetni raj je še danes aktualno. Kristus ni epski junak, ki bi iskal večno mladost kot Gilgameš, nesmrtnost v boju s sovražnikom (npr. Ahil v Iliadi), zmago za svoje ljudstvo kot El Cid, ampak odrešitelj človeštva.        

Kristus je tisti, ki mu ni nič olajšano, nadomeščeno, oproščeno, mi pa neprestano iščemo olajšave, nadomestke, oprostilne sodbe, ker nam gre za tostranska dobra, njemu pa ne. Njegov problem je zastavljen širše in globlje kot pri epskih junakih. Ne gre le za ta ali drug narod bogonosec, ampak za vse človeštvo, ne gre za to ali ono prepričanje (npr. čaščenje sobote ali nedelje), gre za sposobnost sprejemanja brezpogojne ljubezni ne glede na posledice, pa četudi so te najhujše. Poznamo tri satanove skušnjave Kristusa v puščavi. V filmu smo soočeni s četrto skušnjavo samoodrešitev  človeka boga. Zato naj bi Kristus kot vsemogočni sestopil s križa. V tem tiči verjetno Gibsonov namig na nezmožnost človeštva, da bi preživelo zgolj z razvojem tehničnih in mučilnih sredstev brez Vstajenja.   

Kristusov pasijon je zgodba, ki se nam nenehno ponavlja s svojimi že znanimi in še novimi vprašanji in možnimi odgovori v različnih zgodovinskih in osebnih obdobjih. Navedimo jih nekaj. Kaj pomeni totalno nasilje biričev nad Bogom-človekom, ki je pripravljen sprejeti vse grehe človeštva. Ali ni vsaka nastajajoča ljubezen tudi že izdana po imenu, osebni krivdi, volji nekoga drugega? Koliko celoten projekt odrešitve sploh stane ne le ekonomsko, ampak še prej eksistencialno, pa ne le filmski, ampak tudi dejanski? Ali lahko od množic pričakujemo kaj drugega kot zahteve po pravičnosti v smislu 'kruha in iger', če tudi site množice rabijo grešnega kozla. Ali ne izražamo z izbiro določene igre vlog tudi določeno (ne)hvaležnost in (ne)razumevanje do drugih, kar nas vodi k vprašanju univerzalne odgovornosti? 

Če ne gre za ulov rib, ampak za lov na ljudi, potem ni vseeno, ali ti ljudje stojijo na mestu dobrega ali zla, ali sledijo skušnjavi ali pa jo odklanjajo, ali so za vojno ali za mir. Manjka pastor – misijonar, ki bi kazal pot iz kaosa samozaslepljenega ropanja okolja s spreobrnenjem. 
 
Osem dni po prazniku Svetega Rešnjega telesa in Rešnje krvi obhaja Cerkev praznik Srca Jezusovega. Ta praznik skuša prodreti v globino in notranje jedro Kristusove skrivnosti, v jedro, iz katerega pritekajo vsa velika dela v naše odrešenje, posebno še Kristusova daritev na križu. In to je tista ljubezen, ki je bila od vekov skrita v brezdanjih globinah troedinega Boga, ki pa si je prevzela našo človeško naravo in nas v Kristusu začela ljubiti tudi s človeškim srcem ter dosegla svoj vrhunec v kalvarijski daritvi, ko so iz prebodene Kristusove strani začele teči reke žive vode, ki odslej nikdar več ne bodo usahnile. Ta praznik skuša prodreti v globino in notranje jedro Kristusove skrivnosti, v jedro, iz katerega pritekajo vsa velika dela v naše odrešenje, posebno še Kristusova daritev na križu. 

Zgodovina češčenja Jezusovega Srca se začenja z apostolom Janezom, ki se je naslonil na Jezusove prsi (prim. Jn 13, 15; 21, 20) in apostola Pavla, ki je svoje vernike imel rad v ljubezni Jezusa Kristusa (prim. Flp 1, 8). Češčenje Jezusovega Srca so širili srednjeveški mistiki, posebno sveti Bernard, sveti Bonavetura in sveti Bernardin; v tem času so nastale priljubljene pesmi, litanije in podobe Jezusovega Srca. 

Bistvo praznika Rešnjega telesa je češčenje posvečene hostije. Po krščanskem verovanju se hostija in vino pri evharističnem obredu na skrivnosten način spremenita v Jezusovo telo in kri – tako, da materialno ostaneta kruh in vino, v substancialnem pomenu pa postaneta Jezusovo telo in kri. Posvečena hostija zato pomeni realno Jezusovo navzočnost in zato kristjanom pomeni Najsvetejše.

Ženski in moški princip energije kličeta po sožitju. Kolikor bolj smo ozaveščeni odnosa rojstva in vstajenja, toliko bolj nam je jasen smisel praznovanja. To sicer v krščanstvu pomeni odnos med Božičem in Veliko nočjo, v indijski filozofiji pa gre za kolo življenja.  Po Ovscu (2006) je katoliška cerkev poganske praznike spremenila v krščanske. Že stari Slovani so praznovali boga Svaroga, ki je imel sina Svarožiča. Ime je pomenilo mlado sonce. Tudi druge religije častijo sonce (v starem Egiptu je bilo to božanstvo Ra) in z njim svetlobo. 

Binkošti pri nas niso dela prost dan kot so npr. v Avstriji. To je praznik sv. Duha, ki ima v sveti trojici vlogo posrednika. Sv. Duh je prvi naznanil rojstvo božjega sina. Navidez bi lahko sklepali, da se je vsak odrekel svoji vlogi: Jožef očetovstva, Marija materinstva, Jezus pa, ki je rojen najprej v duhu in potem v telesu, nima samostojne vloge sina, ker ni drugače kakor po očetu. Božjega duha je treba razlikovati od zlega duha, ker dvema gospodarjema ni mogoče služiti. 

RKC priznava Valentina le kot god, ki je 14. februarja. Ta praznik je prišel k nam iz anglosaksonskega področja v času samostojne Slovenije. Zanimiva je etimologija imena Valentin.  Lat. glagol valeo pomeni 'biti zdrav, krepak, močan, mogočen vreden’. Pri nas bi bil to Zdravko. Anglosaški izraz 'galantin' pomeni ljubljenec žensk. V stari francoščini je valentin  – trgovec z dragulji. Februar je bil v starem Rimu mesec očiščevanja pred pomladjo. Pomlad sovpada z arhaično željo po novem življenju. Luperkalije so praznovanja v počastitev favnu – pastirju, ki je bil branilec pred volkovi. Prvotni namen je bil poskrbeti za plodnost polj, čred in ljudstva. V Cezarjevem času so postale ljudska veselica.  Fantje in dekleta so živeli ločeno in le na dan loterije so po žrebanju zadeli eden drugega. RKC je sprva luperkalije prepovedala. Vendar so stare šege zmagale. Voščilnice kupida, erosa, amorja in puta (Putto je v italjanščini deček) krožijo po svetu še danes. Valentinovo je postala ljubezenska loterija. Sklepali bi, da daje pečat celemu letu, njegovi rodnosti in poletu. 

Že v praskupnosti so spoznali v srcu vitalno silo. Ovsec (2003) analizira tudi pomen srca kot 'skrivnega kraja'. Glavna oznaka zanj je sonce z žarki ali plamteče srce. V krščanstvu je srce vir razumevanja, ljubezni in poguma. Gospod gleda na srce (ne)vernika. Goreče srce izraža versko vnemo. Bog ima rad sledilce. Pri Judih je srce božji tempelj, pri hindujcih atmanovo središče. Pri Keltih je prijazno srce utelešena plemenitost. Srce že v stari Indiji pomeni srčno čakro, ki služi za učenje brezpogojne ljubezni. Ker je praznovanje Valentinovega povezano s srčno karto, si zaradi nje zastavljamo vprašanje, ali si želimo ljubiti in biti ljubljeni.   

V Rusiji praznujejo drugače kot pri nas. 23. februar so se l. 1918 začeli vseruski protesti – ne- miri v podporo Rdeči armadi., ki so privedli do februarske revolucije. Car je padel. Praznik, ki se je sprva imenoval dan Rdeče armade, je dobival ob vsaki ruski prelomnici drugačna imena. Po 2. svetovni vojni je bil to dan sovjetske vojske, po padcu komunizma je kot dan branilcev domovine. 8. marec je v julijanskem koledarju sovpadal z 8. marcem. Zadnja leta so v Moskvi na ta dan pohodi nostalgikov za Stalinovim režimom.  Ta dan sovražijo Čečenci, ker jih je l. 1944 Stalin izdal. V odnosu države zmagovalke in poraženke se dogaja, da je za eno državo isti dan dan praznovanja, ki je za drugo dan žalosti.    

V mestu Ciudad de Mexico, osrednji in južni Mehiki Indijanci praznujejo dan mrtvih tri dni (dias de todos santos). Zaznamujejo jih z množično, bučno karnevalsko fiesto. Žive obiščejo mrtvi, ki imajo za to dovoljenje božanstev za enkratni obisk na leto. Prvo noč pridejo samo duše, ki so umrle nasilne smrti, morilci,  umorjenci in abortirani fetusi. Druga noč je namenjena otrokom in tretja noč vsem, ki so umrli naravne smrti. Svojci jih čakajo na grobovih, kjer so shranjeni ostanki živih teles. Grobove okrasijo  s cvetjem, zlasti z rožo mrtvih. Na grobove postavijo vse, kar so imeli pokojniki radi. Dan mrtvih je zanje dan življenja.   Bližina smrti je bližina življenja. Mešajo se vonji njihovih kadil in zvoki glasbil. Z dušami se družijo, pogovarjajo, jedo in pijejo. Gre za združitev dveh svetov podobno kot Marija iz Guadalupe, ki se je prvič prikazala indijancu, danes pa ji je v Ciudad de Mexico posvečena stara in nova katoliška cerkev. Ta praznik sovpada s katoliškim, vendar je po izvoru in vsebini poganski. Karneval z velikimi količinami popitega mezcala je že 31. oktobra, ki je pri nas dan reformacije in na zahodu Halloween, 1. novembra svojce obiščejo duše umrlih otrok. za te tri dni praznovanja se Mehičani pripravljajo tedne prej, ko nakupujejo vse potrebno kot so maske, ognjemete, slaščice.  

Hinduizem je v Indiji in drugod precej popularno raznoliko verstvo. V Indiji se je razvijalo že od 3500 let p. n. št.  Ni imelo enega samega utemeljitelja. To raznolikost ponazarja naslednja zgodba,  v kateri je 5 modrecev otipavalo »slona«. V Deželi slepih se je pojavila skrivnostna žival. Kralj je poslal svoje dvorjane, da bi jo raziskali. Počakali so, da je zaspala, potem so se je previdno dotaknili. "Kot stena je," je rekel mož, ki se je dotaknil slonovega trupa. "Kot kopje je," je rekel tisti, ki se je dotaknil oklov. "Kot pahljača" (uho). "Kot drevo" (noga). "Kot kača" (rilec). "Kot vrv" (rep). Seveda so vsi slepi opisovali dele iste stvari. Prav tako se lahko včasih zdi, da se različne vrste hinduizma toliko ločijo druga od druge, kot da so nekaj čisto različnega. Vendar pa je za mnoge hindujce pod vso to raznolikostjo ena sama nespremenljiva resničnost. Imenuje se brahman.  

Vsi najpomembnejši hindujski obredi se opravljajo doma, prav tako tudi čaščenje. Hindujci opravljajo čaščenje, kot posamezniki in kot družine. Večina hiš ima bodisi sobo ali kotiček, kjer stoji družinski oltar. Na oltarju je podoba ali simbol božanstva. Zraven so živobarvne slike s prizori iz hindujske mitologije. Najprej častilec z izgovarjanjem molitev mazili boga. Nato sede pred njim, da bi premišljeval. Zažge kadilo ali dišavne palčke, ter položi pred oltar cvetje in hrano. Čaščenje v svetiščih poteka na podoben način. Pot dolžnosti pomeni pot do rešitve: doseže osvoboditev duše iz neprekinjenega kroga življenja, smrti in ponovnega rojstva.
Štiridnevno novoletno praznovanje oz. praznik luči. Prižgejo oljne svetilke in počastijo hiše, da bi pozdravili boginjo Lakšmi, ter prižgejo bengalične ognje, da bi pregnali zle duhove.
                                                Preglednica hindujskih praznikov:

Januar	Lohri – konec zime	
Februar	Porgal-sankranti	
Marec	Holi – nacionalni praznik pomladi in novega leta	
April
	Sri-vaishnavas – v počastitev Višnuja in zakonca Sri	
Maj	Rathyatra – rojstvo Jagannath 	
Avgust	Janmashtami- nacionalni praznik rojstva Krišne	
September	Dusserah – zmaga boga nad zlom v počastitev Durge ali Rame	
Oktober	Diwali – v počastitev Rame in njegove soproge	

4. Teorija praznovanja
4.1. Izhodišča duhovne vzgoje za  verovanje

Vera (lat. fide, nem. Glaube, angl. faith) je več kot verjetje v uresničitev cilja. Vera ni izraz nevednosti, čeprav jo v vsakdanjem jezikovnem razumevanju tako opredeljujemo. Izhaja iz nezavedne želje, da smo vsi eno in pomeni poskus dati našemu življenju smisel. Danes je znanstvena slika sveta izgubila svojo privlačnost. Nasproti biblijski veri stoji supermarket ponudb religioznih izbir. Ključno vprašanje je, po čem se prava vera razlikuje od nevere. Vemo, da ni nihče takšen radikalen skeptik, da ne bi ničesar verjel. Vprašanje je le, kaj vse mora verjeti, če ne verjame v Boga. Verujoči ve, da lahko razume svoje življenje le v odnosu do Boga. Krščanski verniki se razlikujemo po tem, kaj vse moramo sprejeti, če verujemo. Nekateri so le osebno prepričani in tega javno ne izpovedujejo. Drugi so samo nedeljski kristjani, tretji so polkristjani, ki so še polni strahu. In samo manjšina jih je popolnoma predana Bogu. Le krščanska vera pomeni  vero v troedino osebo, h kateri spadajo tudi božji sin Jezus in sv. Duh. Za vernika je pot vere pot do resnice in smisla življenja. Skrivnost vere je v ljubezni, ker nas Bog vse ljubi. Vera ni nasproti, ampak je nad naravoslovnimi dokazi in izkazuje presežnost vidnega v nevidnem. »Verjemite in videli boste« je znani biblijski izrek nasproti nevernim Tomažem, ki jim manjka notranja gotovost. To pomeni, da se vera ne nanaša najprej na nevednost, ampak na nevidnost. Verujoči se z vero uči spoznavati naravo Boga. Za kristjana pomeni razlaganje pomenov vere obenem razlaganje strukture, smisla in cilja krščanstva. Zato ima vera v vsaki religiji drugačno funkcijo. Ošlak (2002) postavlja vero kot pogoj spoznavanja v članku 'če ne veruješ, boš moral verjeti'. 

Dialog je postal sicer deklarativno zaželen, vendar pa je otežkočen med ljudmi, ki so obremenjeni s totalitarnimi ostanki socializma in obstoječega kapitalizma s prefinjenimi vzorci kontrole. Ljudje imamo za tisto, kar je blizu našim vrednotam in (ne)predpisanim normam posluh in za tisto, ki nam je tuje, posluha nimamo. Od tod izhaja tudi tako različen, celo nasprotujoč odnos do praznovanja. Ne znamo se kar vsevprek veseliti vsega, kar je. Zaradi dolgotrajnega ekonomskega pomanjkanja in represivnih odnosov smo si nakopali precej psihičnih frustracij. Verjetno je laže razumeti smisel praznovanja iz teorije obilja. Vendar pa nekateri primeri kažejo, da navidezna brezskrbnost zlahka preide v razposajenost razuzdanost in razvrat. Žorževi razvajeni otroci gotovo ne razumejo smisla praznikov. Danes že preobilje možnosti-priložnosti ustvarja novo stisko. Pomeni površno miksanje umetniških stilov, ki jemlje praznovanju osredotočenost in globino. Današnji multipli osebnosti je najteže biti celovita. Zrela osebnost zmore uravnoteženo izmenjavo dela in praznovanja. Za razporejanje delovnih postopkov rabimo racionalno presojo v meta-jeziku, tako kot za pripravo praznovanja. Samo praznovanje naj bi se odvijalo intuitivno v Miltonovem jeziku. Ekvivokacija obeh jezikov je neučinkovita tako za delo kot za praznovanje. Kar naj bi ostalo nerazumljivega pri poklicnem delu naj bi postalo razumljivo z nebeške ravni praznovanja. 

Če nas delo postavlja zakoreninjeno v zemeljsko kraljestvo, pa nas praznovanje prestavlja tja, kjer bomo, v nebeško kraljestvo. Smo hkrati zemljani in nebeščani. Zato je za praznovanje primerna teorija enosti v smislu concidentia oppositorum.  Očitno je teorija praznovanja bolj kompleksna kot je videti na prvi pogled. Gre za eno(tno)st v smislu povezanosti in združitve kot rezultat sproščenosti (Vezjak) in odprtosti, predanosti svetemu, posvečene, ljubeče pozornosti v smislu osredotočenosti (Fromm), posebne sreče prijaznosti, veselja do življenja in občutka osvobojenosti.  V nadaljevanju govorimo tudi drugačnem pojmovanju in občutenju časa.  Z vidika NLP je praznovanje multizaznavna zloženka od vizualno-slikovne (dekorirane scene) do avditivne (viže, songi, popevke, glasne debate), kinestetske (plesi), gustatorične (raznovrstne jedi in pijače) in olfaktorične ravni različnih vonjav. Za multikonceptualnost je poskrbljeno  tem tekstu, za multipredstavljivost pa v praksi – in situ.   

Izvor praznovanja je srečanje med življenjem in smrtjo, ker sta to dva dogodka, ki sta povezana z vsemi plastmi človekovega bivanja. Dotikata se učenja telesnosti (somatic learning), različnih vrst vedenja (knowledge) učenja duhovnosti (spiritual learning), prepričanj in navad v kulturi (tacit learning). Pravzaprav smo ljudje vedno v takšnih ali drugačnih prehodih (transitions), če se tega zavedamo ali ne, ker jih ne zaznavamo. Zato nam tabela dihotomij časov (v naslednjem podpoglavju 4.2) kaže tudi prehode. Prehodi so pomembni in nepomembni, bistveni ali nebistveni, transformacijski ali zgolj mehanski. Kakor se nas dotikajo, takšne kulturne pomene jim pripisujemo.    

K teoriji praznovanja sodi tudi teorija duhovne inteligence. Za avtorja  (Zohar & Marshall 2007) se vse naše inteligence stekajo v duhovno inteligenco. Očitno so za ljudi, ki ne uporabljajo duhovne inteligence (angl. akronim – SQ) ali t. i. božjega režnja verski prazniki le dela prosti dnevi, ne pa sredstvo dozorevanja v veri, ne glede na to, ali so različne religije pri nas v enakopravnem ali neenakopravnem položaju. Vera izhaja iz poslušanja in ne iz razmišljanja, iz neskončne skrivnosti in svetosti, ki kličeta vsakogar kot nedoumljivi. Vera omogoča razumevanje in podporo. Če je prej veljalo verum quia factum, pa danes velja 'verum quia faciendum',  ki se nanaša na storilnost, akcijo in prihodnost. Utemeljitve za duhovno vzgojo so. 

Pri nas se v zadnjem času veliko razpravlja o tem, ali so verstva v našem prostoru  formalno-pravno enakopravna, ali pa ima krščanstvo kot večinsko verstvo v okviru RKC prednost pred ostalimi verstvi. Vprašanje je, kako je mogoče takšno enakopravnost tudi zagotoviti v religiozni praksi. OŠ pri predmetih etika in religije in etika in družba že vključuje predstavljanje drugih zlasti svetovnih verstev. Poznamo 6 svetovnih verstev: hinduizem s 500 milijoni pripadnikov, judovstvo s 14 milijoni, budizem s 500 milijoni, krščanstvo (RKC skupno s pravoslavjem in anglikansko cerkvijo) 1 milijardo, islam 1 milijardo in sikhizem 12 milijonov. Izobraževanje, ki informiranje o vseh teh verskih skupnostih vključuje, omogoča in odpira interreligijski dialog in versko toleranco. 

Obred oz. ritual je pomembna oblika praznovanja. Po Campbellu je funkcija obreda dati dogajanju globinsko obliko. V starih časih je bil sleherni dogodek obarvan obredno, danes pa le izjemni dogodki. Včasih je bilo religiozno razpoloženje stalno, ker je obeleževalo svete dogodke. Pomenilo je bilo dostojanstvo stanov. Čim popolnejša je zgradba, višja je. Miti so umska podpora obredov. Odrasli je zadolžen za realno funkcioniranje. Japonski običaj pitja čaja je zahteven, tako da celo za Japonce obvladovanje pravil do popolnosti pomeni način njihovega vseživljenjskega učenja. Obred izvajajo spontano. Kultura je stanje družbe v formi. Obred pitja čaja je takšen uglašen slog v formi. Obred omogoča poenotenje udeležencev, medtem ko razdor forme v smislu prekinitve izvedbe ne da nobenega zmagovalca.            

4.2.  Razlika med kronosom in kairosom v stanju zavesti 'jaz sedaj'

Že Aristotel je v spisu De Anima povedal, da duša živi v sedanjem času Izhodišče vsega doživljanja časa je jaz (sanskrt: atma, duša). Jasno je, da ne sprejemamo vseh trenutkov enako, ker so nekateri bolj polni kot drugi. Imamo različne odnose do časa, ker obstajajo različni časi.  Nekateri razpravljajo o njem le s krščanskega vidika, drugi z rekreativnega, le redki pa s filozofskega ali nevrolingvističnega (v nadaljnjem besedilu NLP). 
 
Jasno je, da ne sprejemamo vseh trenutkov enako, ker so nekateri bolj polni kot drugi. Ker si u(s)tvarjamo različne odnose do časa, razlikujemo različne vrste časa.  Nekateri razpravljajo o njem le s krščanskega vidika, drugi z rekreativnega, le redki pa s filozofskega ali z nevrolingvističnega. 
  
Namesto, da bi živeli prebujeno, smo po nepotrebnem žrtve nekakšnega avtomatizma. Po eni strani se premalo zavedamo, da je treba živeti s tem kar si in uživati življenje s polnimi  pljuči, tako kot izmenjavamo vdih in izdih, včasih zadržujemo dih, da se naše celice nahranijo s kisikom. Gre za nekakšen ritual, ki ga avtomatično, dostikrat nezavedno in mehanično opravljamo vsak dragocen trenutek našega kratkega življenja. Po drugi strani pa pogosto potlačimo v nezavedno trenutke, ko smo žalostni, zagrenjeni, jezni, ko sovražimo sebe in druge, izgubimo stik s seboj,  iščemo krivdo drugje, krivimo ljudi okoli nas in ko smo žrtve drugih. 

Paradoksna točka 'jaz-sedaj' je tista,  ki  bodisi omogoča pot navzgor,  stopicanje na mestu  ali nazadovanje.  Treba je slediti polnosti trenutka, živeti vrednote iz sebe, kar pomeni iz notra-njega življenja, ki ga opisuje Tolle (2003, 2005) kot sporočila tišine. Izpostavlja  spoštovanje do svetosti in skrivnosti življenja, narave in boga (stvar po sebi pri Kantu). Za Tolleja sebe kot subjekt navzočega opazovanja in objekt opazovane navzočnosti zlijemo v eno bit, v t. i. 'intenziv razsvetljenja' (izraz Slavinskega). Na ta način lahko vsak hip umremo in se ponovno rojevamo.
   
Kaj natanko bi kdo spremenil in v kateri smeri je stvar jezika meta-jezika in jezika moči. Ujeti trenutek večnosti, trenutek časa, trenutek odločitve in trenutek kot dar. Recimo si: »Imam izkušnjo, imam investicijo, imam perspektivo, vem, kje sem.« Gre za spoštovanje vmesnega časa med začetnim in končnim časom. Ni vseeno, kateri od teh dveh je kairos in kateri ni. Iz večnosti je trenutek spočet in iz trenutka vznesenosti, zanosa (flowa) večnost (povzeto po Kierkegaardu). Kairos-u je že Goethe vzkliknil »vereilet doch, du bist so schoen«. Vendar pa srečnega trenutka ni mogoče niti ustaviti, niti izvleči iz njega le koristi (Mill). Lahko pa življenje v sedanjem trenutku izpostavimo kot (relativni) cilj (npr. Tolle). Če bi se odprli preveč, bi bilo difuzno, če pa premalo, bi bilo nespametno, ker to vodi k predstavi vlaka, ki je odpeljal in vrat, ki so (p)ostala zaprta. Seveda razlikujemo med srečnimi trenutki v osebnem življenju, življenju naroda (npr. pomen padca Berlinskega zidu za ponovno združeno Nemčijo) in civilizacij. 

Zaradi zaostale slike nastaja zaustavljeni, shizofreni čas. V vsak trenutek si povabljen, za vsakega imaš dovoljenje, za vsakega potrebuješ predhodno pripravo (ki si jo tolikokrat žal zanikal pri drugih), v vsakem se na (ne)določen način razviješ, prav zato pa se ti zdi, da si emocionalno in konceptualno deficitaren za naslednjega, kar je normalno. Zaradi tega si ne bi smel preprečevati poti, ampak bi moral biti pripravljen tvegati več. Se pravi, da je iz preprečevanja in zavrnitve treba priti v dovoljenje omejenega smiselno dosegljivega. Vemo, da nam ni vse dovoljeno, ker nismo vsemogočni.   
   
Večnost duha pomeni nekakšno neodnehljivost, ostajanje na tistem mestu združenosti v Bogu. Na ta način je čas najbolj enovit, sicer pa izpraznjen beži, česar se zaveda tudi Prešeren, ko piše, da beg ni Bog. Časi se sicer tako kot trenutki spreminjajo, a večni čas ostaja isti, če si eno v sebstvu. Trenutek je izgubljen ali izpolnjen, je neosebni kronos ali osebni kairos. Kronos pomeni pripravljalni čas, kairos pa samorealizacijo. V življenju se oba izmenjujeta  kot fizikalno trajanje in trajanje življenja. Kairos je čas organizacije dogodkov, doživet in zgoden trenutek, kronos pa je ireverzibilno izginevanje v ozadje. Kairos je lomni trenutek življenja, stopni kamen (milestone).   Za nas so značilni trije temeljni kamni: krstni, daritveni (oltar) in nagrobni kamen.  

Jasno je, da sta nesmrtnost kot večnost tudi sestavna dela krščanske etike. Človek je iskal nesmrtnost od epa o Gilgamešu do Slike Dorijana Graya. Danes še govorimo o človekovi končnosti in konstantnosti. V industrijskem obdobju je človek s standardizacijo časa standardiziral tudi vse druge (utežne, dolžinske, itd.) mere. Ni vseeno, ali z njimi razpolaga, ali pa je razpoložljivo blago. Če samo tekamo za dogajanji, izgubljamo, zamujamo 'zadnji vlak' in se izpostavljamo katastrofam. Postavimo se raje v središče dogajanja zato, da se nekaj zgodi v nas in iz nas (Komar, 2002). Ni nenavadno, da hermenevtiki mislijo jasnino iz sredine, ki bi jo kaj lahko razumeli kot osredinjenost na naše najgloblje sebstvo. 
  
Glede na preference razlikujemo različne čase in jih skušamo meriti s števili. Izhodišča, da lahko razumemo vsak trenutek kot kairos, ki pomeni srčnost, nenehno blaženost, nenehno praznovanje, ostajanje v središču svojega sebstva, srečo kot entuziazem in navado, brezpogojno ljubezen, ki se božansko menjava skozi nas do drugih in nazaj. Po Emersonu tako dosežemo skrivnostno sveto vez med osebo in dogodkom.  »Čas je stanje, v katerem je vse strnjeno, tako da se dogaja skupaj, nenehno in večno« (Joseph, 2004; 124). 

Z ustvarjanjem prihodnjega časa se ustvarja pričakovanjski čas za predstavljena prihodnja  dogajanja. V prihodnjem času se seveda ne morejo zgoditi vsi (predvideni) cilji, ampak se zgodi samo prisotnost so-bitja, ki se zopet napove za prihodnost. Izpolnitveni čas povezuje pretekli pričakujoči čas s prihodnjim. Že možnost izpolnitve želja nas prestavlja v neskončnost. 
 
Čas izpolnitve kot kairos je določen z našo najvišjo vrednoto. Navdihujmo se v neskončni neuničljivi energiji 'creatio continua'. V praksi nekaterim trenutkom dajemo prednost pred drugimi, zato za nekaterimi zaostajamo, druge skušamo prehiteti. Zato je možen prehitevalno retardirani čas tako kot pretekla prihodnost. Pri Heglu so vsa možna prihodnja dogajanja že enciklopedično implicitno vključena v strukturo bivše biti (nem. Wesen ist was gewesen ist).  Danes bi temu rekli naraščanje entropije.   

Želimo si vrednote srčnosti, nenehne blaženosti, nenehnega praznovanja, ostajanja v središču svojega sebstva, sreče kot entuziazma iz navade, brezpogojne ljubezni, ki se božansko menjava skozi nas do drugih in nazaj,  zato da lahko razumemo vsak trenutek kot kairos, kot dar po Lubichu.  Ker je dnevu 'lastna teža dovolj',  ne vnašajmo vanj bremen preteklosti ali skrbi za prihodnost, je to pogoj za sproščeno bivanje. Kristjani smo bili doslej manj znani kot 'sinovi sedanjega trenutka' kot že tradicionalno imenujejo muslimanski 'sufiji'. Tako kot je za religioznega človeka (homo religiosus) Bog, ki  se vsak trenutek rojeva v nas, razlog za radost in srečo, je to za Neumanna ustvarjalni akt in za Tolla 'biti v svojem telesu' . Le z vedno novim začenjanjem, prerojevanjem in vstajenjem lahko udejanjamo večno ljubezen.  

Dihotomne delitve časov so navedene že v Sv. pismu stare zaveze npr. čas vojne in čas miru.  Zato je kairos v krščanstvu odločilen za zgodovinsko dogajanje. Zgodovina je videna s konca časov (armagedon). Kairos je tedaj njihovo merilo (gr. metron) in kriterij (gr. kriterion). Pri paruziji, drugem prihodu Kristusa gre za kairos kot takšen izjemni trenutek.  Privlačna prihodnost je tudi v NLP takšna avtotelična (gr. authos – sebstvo, telos – cilj, smoter), vstajenjska, ker je rezultat volje do smisla (Franklov izraz) in je kozmična sprava in proslava (Kezeletov izraz).  

NLP nas navaja na spoštovanje osebnega časa, ko nam dovoljuje oblikovati časovno črto tako, da je potek dogodkov najugodnejši. Po izvedeni časovni terapiji si vzemimo čas za prijaznost, za sanje, ki nas popeljejo med zvezde, za čas ljubezni in občutek, da si ljubljen, za srečo, ki je glas duše. Če ne zadošča premik časovne črte, premaknemo še  določene vrednote na vrednostni lestvici. Delovni čas vsebuje druge vrednote kot prosti čas.   

                  Preglednica biblijskih časov:
Čas rojevanja	Čas umiranja	
Čas sajenja	Čas ruvanja nasada	
Čas pobijanja	Čas zdravljenja	
Čas podiranja	Čas zidanja	
Čas jokanja	Čas smejanja	
Čas žalovanja	Čas plesanja	
Čas zametovanja biserov	Čas zbiranja biserov	
Čas objemanja 	Čas odtegovanja objemanju	
Čas pridobivanja	Čas zapravljanja	
Čas hranjenja 	Čas zametovanja	
Čas paranja 	Čas šivanja	
Čas molčanja 	Čas govorjenja	
Čas ljubezni 	Čas sovraštva	
Čas vojne 	Čas miru	

Prav tako je treba preokviriti prepričanja. Kaj so bistvena prepričanja? Bistvena prepričanja so osnovne presoje, ki vplivajo na vse druge izkušnje v našem življenju. Na splošno se navezujejo na percepcije o naši identiteti.3 Ni vsem jasno, kaj je bistvena identiteta prazno-vanja – negotium dela ali otium prostega časa. Prazniki niso samo rezerviran prosti čas, ampak tudi kontemplativnost nasproti aktivnosti. Oblikovanje bistvenega  prepričanja o lastni identiteti je pogosto povezano z dolgotrajnimi odnosi s pomembnimi drugimi (starši, brati, sestrami, vzorniki) prvotni vtisi iz otroštva oblikujejo naša prepričanja. Najtežji del pri identifikaciji bistvenega prepričanja je dejstvo, da so to prepričanja, ki se jih najmanj zavedamo. Če so omejujoča, se pri procesu identifikacije pri klientu pojavi nezavedni odpor, ki ga lahko prepoznamo kot izogibanje osebni odgovornosti 

Kot troedini osebnosti živimo v končnem času kot posebni sestavini božjega časa. Tako preide telesna razsežnost praznovanja v duševno-duhovno. Jaz kot sebstvo je središčna točka, okoli katere  se organizirajo naša prepričanja o svetu in o nas samih. Ker pa je praznovanje prvenstveno odnos jaz-ti, gre v njem za predanost. Začetek soprisotnosti je v zaznavi »ti si tu«. Pred tabo stojim Oče, pred tabo klečim, za tabo hodim. Ti si moje vse, brez tebe ni ničesar. Resnično  si ti moja edina svetost. Jaz počivam v tebi in ne živim več jaz, ampak ti živiš v meni. Tebi izročam vse na tem slavljenju. Tebe molim, tebe prosim, v tebi se uresničujem. Stori tako z nami vsemi. Ni več sodnikov, ker si nas že presodil v luči brezmejne ljubezni, ni več vrat, ker si nas že pospremil skozi ozka vrata, ni več zdravnikov, ker si nas ozdravil za vedno. Amen. To je tudi zadnji NLP korak v prihodnost (future pace). Vse reke življenja so se stekle v eno reko, vsi vulkani zemlje so izbruhali svojo lavo, vsi valovi morja so že pustili svojo energijo na obalah. To je molitev popolne katarze za vsako jutro, vsako minuto dneva, vsako celico nekoč obnovljenega telesa.       

Če je posameznikovo prepričanje » svet ni prijazno mesto«, potem bo to osnovno prepričanje vplivalo na vsa druga prepričanja o svetu, ljudeh, konceptih in idejah. Pomembna značilnost bistvenih prepričanj je, da so samoizpolnjujoča. Vprašanje je, kako to izkusimo.4  Z  metodo dvojne hermenevtike odkrivamo za osebno rast npr. dvojnih vezi, ki zavirajo praznovanje, ker nas delajo nesvobodne. Celostna osebnost je praznovalna, ker je le ta dovolj odprta in sproščena. Kot je ta sistemski vidik za podosebnosti je družbenosistemski vidik potreben za pregled mojih odnosov z drugimi.        

Delni odgovor na vprašanje oblikovanja izkušenj dobimo pri Freudu. Bistvena prepričanja se oblikujejo na osnovi izkušenj v zgodnjih letih življenja. Freud pravi : V prvih 3 – 4 letih življenja postanejo nekateri vtisi fiksirani in vzpostavi se način reagiranja na zunanji svet. Nobena kasnejša izkušnja ne zmanjša njihove pomembnosti. »Če npr. otrok oblikuje bistveno prepričanje 'nimam pravice biti tukaj', bo to prepričanje negativno oblikovalo vse nadaljnje otrokove izkušnje. In obratno, če ima otrok bistveno prepričanje, da je ljubljen, ga bodo pozitivna sporočila samo potrdila, kaznovanje pa bo vzel kot učno izkušnjo.

5. Praktični pogoji praznovanja

Tradicionalno praznovanje omogoča pomembne izkušnje, (SEE je kratica za significant emotional experiencies) kot 'pomembne emocionalne izkušnje'. V NLP je ena izmed najpomembnejših predpostavk mind opener, ki je to, kar pritegne pozornost, ki odpira stekleničko z duhovi, ki ustvarja vetrove, da naša jadra križarijo po odprtem morji (v NLP open frame) možnosti in priložnosti. In da nas ne bi krmarili drugi, sami prevzemimo to krmilo. Lahko smo na strani manjšine, ko domnevno mislimo kot večina in obratno. Tudi pri praznovanju imamo strategije pomembnega drugega, da vemo, kako tvegati. V nevarnosti, da izgubimo, moramo imeti pripravljene vire, da jih aktiviramo tedaj in v tistem trenutku, ko nam je čas najbolj naklonjen. Odprtost duha je apriorni pogoj za katerekoli ekskurzije in razstavljanje eksponatov. Praznovanja so način, kako iz vseh preteklih dosežkov črpati energijo za bodoče. Gre za njihovo etnografsko mitično podlago. Kaj natanko nam sporočajo evangelijska oznanila in zgodovinska sporočila? Ker smo redkokdaj sposobni živeti na globinski oznanjevalni ravni, je preveč površinske komercializacije.         

NLP odgovarja na vprašanje, kako priti do najboljših odločitev. Kot vemo, so najboljše odločitve tiste, ki so povezane z našimi avtentičnimi vrednotami. Vrednote pa so dejavne tedaj, kadar jih podpirajo prepričanja (nem. Ueberzeugungen, ang. beliefs). Da uresničujemo normo, po kateri 'sem neprekinjeno najboljši v bistvenem' moramo imeti sebe neprestano pod kontrolo, da smo se pripravljeni popravljati po zgledu drugih in sebe. Po zgledu drugih uporabljamo 'spodbujevalec novega vedenja' (NBG), po lastnem zgledu pa t. i. rušenje negativnih sider. 

Človekova potreba po izvirnem, absolutnem izkustvu prihaja iz dna duše (Truhlar, 2004). Za to prejemamo premalo spodbud. Absolutno pričuje zase, vera ustvarja, njen tok nas nosi. V erosu je partner tisti, ki prevzame vlogo Boga. Pristno izkustvo je mistično, ker gre za igro vidnega in nevidnega, glasnega v tišini, je tudi transfer, ki se prenaša iz področje na področje. 

Po kakovosti je veseli december pri nas5 ne da primerjati z ramadanom6, svetim mesecem v islamskem koledarju. Ramadan ni potrošniško naravnan, ampak je krepostno usmerjen na obnovo etičnega življenja. Vsebuje post in spolno vzdržnost od sončnega vzhoda do zahoda. Krščanstvo pozna post kot sredstvo očiščenja grehov pred Veliko nočjo. 

V praznovanju se izkazuje tudi človek kot simbolno bitje (homo simbolicus). Za Božič, novo leto in Valentinovo pošiljamo drug drugemu voščilnice. Vsak Božič vidimo še nove oblike jaslic. Na voščilnicah za Valentinovo so ptički (grlice, golobice, papige), dragerotipije, čipke, ljubezenske pentlje, roka, poljub, podobe amorčkov, pahljača, srce. V srednjem veku je srce simboliziralo božjo ljubezen. V petek tretji teden po Binkoštih je praznik Jezusovega srca. V Parizu je cerkev Svetega srca (fr. sacre' coeur). Srce različne kulture poudarjajo kot središče življenja, intuicije, čustev. Za pesnike je vir metafor.  

V vedantski kulturi ni bilo žalostnih praznikov. Megre (2006) trdi, da je vsak njihov praznik dajal pozitivno energijo in mladim znanje prednikov. Na Dan mrtvih, ki ga pri nas RKC imenuje Vsi sveti, so se spominjali svojci pokojnikov po njihovih zaslugah v življenju. Grobovi niso bili izven njihovih bivališč, ampak so bili kot majhne gomile  sestavni del njihovih vrtov. Ko je otrok slišal, da je ded zasadil drevo, se je s tem dejanjem poistovetil in govoril, da ga je on sam zasadil. To nas navaja na idejo, da naj bi bil tudi brez teorije reinkarnacije tudi danes Dan mrtvih samozavedni način pretakanja energije prednikov prek naših središč in čutil k zanamcem. Sveče in rože so simboli večnosti, toda kako natanko se spreminja čas v večnost in večnost v čas.   Prav tako se ne vprašamo, kako postane sveti prostor posvetni in ljudski človek npr. Slomšek svetnik    

Mladi Marx je l. 1844 v spisu K vprašanju Judov (Zur Judenfrage) povezoval vprašanje osvoboditve Judov z vprašanjem osvoboditve (emancipacije) človeštva od izkoriščevalske funkcije kapitala.  Toda duhovni kapital Judov – Židov je njihova religija. Tora je primerljiva s Svetim pismom. Zato si oglejmo njihove praznike. Židje imajo svoje štetje let (od stvaritve sveta, tako so trenutno v letu Kislev 5765 (November - December 2004), svoj koledar na osnovi luninih men (en mesec je čas, ko Luna obkroži Zemljo; naš gregorijanski koledar pa pravi, da je eno leto čas, ko Zemlja obkroži Sonce). Zato se njihovi prazniki premikajo in nimajo stalnega datuma (pri kristjanih je takšna samo Velika noč). Sabat – sobota, dan počitka in razmišljanja, traja od sončnega zahoda v petek do sončnega zahoda v soboto (Bog je ustvaril svet v 6. dneh, 7. dan je počival); prepovedano je karkoli delati, se voziti z motornimi vozili, hrana za soboto je pripravljena že pred petkovim sončnim zahodom…; Roš hašana – židovsko novo leto, ki ga praznujejo septembra ali oktobra; to je čas za premiš-ljevanje in duhovno obnovo; v znak kesanja trobijo z ovnovim rogom – šofar Jom kipur – spravni dan, deset dni po židovskem novem letu, najsvetejši dan leta; posvetijo se molitvi, postu, spovedi Sukot – praznik žetve, v zahvalo Bogu, ker je skrbel za njih v času tavanja v puščavi Hanuka – praznik  luči, ki ga praznujejo pozimi (novembra, decembra; okoli našega božiča) in sicer 8 dni (vsak dan prižgejo eno svečo na devetkrakem svečniku – en krak nosi svečo za prižiganje ostalih) Pasha (pesah) – praznik  svobode, marca ali aprila; v spomin na pobeg iz egiptovskega suženjstva; pripravljajo posebno hrano, ki simbolizira tedanje dogodke (jajce-novo življenje, nov začetek; hren-grenkoba, trpljenje v suženjstvu; slana voda-solze; nekvašen kruh-ni bilo časa za vzhajanje kruha, morali so bežati) Jom haacamaut – praznik  neodvisnosti, v spomin na leto 1948, ko so dobili svojo državo Šavuot – poleti; v spomin na dogodek, ko je Bog dal Mojzesu deset božjih zapovedi na Sinaju.7 

Res je tudi, da življenje ni praznik, ampak je delovni dan, kot pravi pregovor. To pomeni, da ne moremo nenehno praznovati, ampak le po kontrastu z delom, kadar gre za državnopolitične praznike ali s trpljenjem, ko gre za cerkveno-mitične (gr. mythos – zgodba) praznike.  

Na teh postavkah izoblikujemo naslednjo vizualizacijo (h)armagedona: Praznujemo v vsem prostranstvu, pa vendar v sebi in svoji tišini. Praznujemo na višji ravni zavesti - celice se obnavljajo, spomini na vojne in stare zamere se brišejo, ko niso več potrebni. Slapovi resnice se zlivajo v en sam slap tako kot reke v en sam ocean življenja. Premaknejo se čarobne gore kot okrašena božična drevesa, razklenejo se horizonti kot biserne školjke, uprostorjajo se prostori kot mogočne zgradbe, zbližujejo se znameniti osebni časi, zgodovinske epohe, kozmični eoni. Božanstva sestopajo na Zemljo in navadni smrtniki vstopamo v nebo. Zlijemo se s temi okolji, znane in neznane energije vseh vrst nas preplavljajo, prežemajo, objemajo, prevzemajo, se pretakajo skozi nas in nas spet zapuščajo. V teh veličastnih prizorih, ko odpremo vse čute in v katerih se počutimo tako kot so drugi in drugi tako kot mi, nam je jasno, da bi za to, za kar smo živeli, hoteli še enkrat živeti, ker slavja ni konca, čeprav ga doživljamo v njegovi dovršenosti in popolnosti. Sprevodi angelov in svetnikov, kraljev in vladarjev, vrste ljubezni v parih (npr. ena v škrlatu in druga v beraških cunjah, ena prevzet(n)a in druga (pre)skromna, ena libidinalna, druga sublimirana) se sprehajajo mimo nas. Vidimo trume zmagovitih množic iz vseh smeri neba prihajajočih in mi smo tudi del njih. Vidimo raznobarvne salve, ki se lesketajo v zraku. Slišimo fanfare in prečudovite zvoke glasbe, kot smo si jo komaj kdaj lahko zamislili. Občutimo sproščenost, blagoslov, predanost najbolj-šemu. Okušamo najboljše jedi z gostije, na katero si nismo upali biti povabljeni. Vonjamo arome cvetov in eteričnih olj, za katere nismo nikoli vedeli. 

Slavimo vsak dih življenja izpolnjen z veselimi pričakovanji, tako drobceno seme kot tudi brušen diamant, ki lomi svetlobo ob zvokih glasbe vseh lepih stvari, jo spreminja v mavrico in jo seva nazaj v svet.  Po Novem letu se vse na novo rojeva, počasti in poglobi. Vse poteka v svojem ritmu in (prekomerni) meri.  Praznujmo prihodnje prebivanje v Novih Nebesih in na Novi Zemlji. In tako počaščeni se zbudimo v nov svet. Prej ko slej bo tvoj čudež postal viden. Sreča nas bo spremljala po vseh potih, veselja pa ne bo konca. 

Možna je tudi meditacija o praznovanju (celebration), kajti svetosti življenja ni brez svetosti ženske in ženskosti. Te razsežnosti pa ne dosegajo in  izpolnjujejo niti mednarodni praznik žena 8. marec, niti materinski dan 25. marec, niti  Valentinovo na 14. februarja in niti spominski dan na trpinčene ženske tako kot jih dosegajo Marijini prazniki z Velikim šmarnom 15. 8. na čelu. Marijini prazniki izražajo čisto svetost ženske v najbolj simbolni obliki. V Sloveniji se je Dan žena uveljavil od l. 1945 kot socialistični praznik v spomin na ženske demonstracije v Chicagu 8. marca 1909 in kot poskus nadomestitve materinskega dneva. Danes je ravno obratno, ker je postal ta praznik kot spodbuda za socialistično gibanje žensk, pravice žensk in spodbuda solidarnosti moških in žensk  le obroben. Podobno 25. maj kot Dan mladosti, ki je bil obenem rojstni dan predsednika Tita, ni bil proslavljanje mladosti kot take. To je najprej opazila slovenska mladina, ki ga je prva med jugoslovanskimi republikami prenehala praznovati.

Smisel praznikov je treba sprejeti v najširšem smislu človeka kot bitja slavljenja in radosti (lat. homo adorans). Prazniki so markacije v procesu praznovanja kot slovesnega slavljenja lepega, dobrega in resničnega. Zato je prazničnost praznikov osnovno antropološko vprašanje. Pravimo, da življenje ni praznik, ampak je delovni dan. Toda življenje je za človeka kot končno bitje, ki stremi po neskončnih horizontih praznik odpiranja v svet svetosti in skrivnosti, veličastnosti in  razsvetljenja neomejene, brezpogojne ljubezni, o kateri govori vsaka svetovna religija. Razumeti lastno življenje kot praznovanje pa pomeni izhajati iz njegove romarske poti, podarjene dragocenosti, izvirnega, arhetipskega pomena, ekstatične višine ter pretoka vrednot (npr. svetost, milost, blaženost, agape-eros). Gre za nenehno nastajanje (gr. poiesis) novega, lepšega, boljšega in bolj resničnega sveta. Nadalje gre za 'sveto igro sveta', ki so jo Stari Grki poznali kot 'hagios gamos'. To nas vodi k antičnim plešočim - dionizičnim, pesniško orfejskim in potovalno - karnevalskim osnovam prazno-vanja in obenem k množičnim v (post)moderni dobi. Nosilec praznovanja so praznovalne množice, ki se gibljejo po Heideggerjevi shemi v 'četverju sveta' med nebom in zemljo, smrtnimi in nesmrtnimi bitji. Občutja takšnega praznovanja so predstavah lepega in vzvišenega, svečanega, posvečenega, zanosnega in blagoslovljena. Nadalje gre za občutja imanence v transcendenci, horizontalnega in transcendentnega kot tudi absolutnega v relativnem in minljivem. S tem se približujemo  stičišču vseh nasprotij (lat. coincidentia oppositorum) kot njihovi odrešitvi in pomiritvi. 

Pomembne so tudi strukturne sestavine in občutja praznovanja. Za praznovanje s praznovalnim vzdušjem so značilne naslednje tri sestavine: ključno dogajanje, ceremonial in gostija. To pomeni, da praznovanja ni brez mitičnosti (zgodbe) in mističnosti v smislu občutja poslednje skrivnosti. Videti je, da današnjim pol-praznikom manjkajo izvirna občutja  svetosti, slovesnosti,ustvarjalnega slavljenja in bogate simbolike. Manjka jim duhovnosti, sproščenosti, očiščevalnosti-katarze, sle po neskončnosti z razpiranjem meja. Nadalje jim manjka božanska, nadčasovna in nadprostorska razsežnost. Naloga meditanta pa je, da vse to občuti, si pričara in dopolni pri imaginarni udeležbi  pravega praznika, ki je sveta poroka nebes in zemlje, ženske in moškega, individualnosti posameznikov in občestvenosti množic.  

Praktični poudarki duhovne vzgoje pa bi bili naslednji: 
1. nuditi pomoč pri oblikovanju otrokove in mladostnikove osebnosti s tem, da bi učencem in dijakom posredovali duhovne in religiozne vrednote, gradili zaupanje vase in druge in odkrivali človekovo dostojanstvo pri sebi in drugih. Mlade je treba spremljati in opogumljati za pozitiven odnos do življenja in vzgajati za odgovorno, samostojno in ustvarjalno odločanje.
2. V pluralni družbi se pogosto zameglijo etične norme in nravni moralni kazalci, zato bo potrebno ponovno usposabljanje za etično presojanje in odločanje. V okviru pouka bi lahko spodbujali etično rast učencev in dijakov, jih navajali h kritičnemu presojanju vrednot in življenjskih okoliščin, ter pomagali, da bodo sproščeno reflektirali religiozno življenje. Predstaviti jim bo potrebno sodobne etične vzornike in jih vzgajati k samokritičnosti.
3. Po verskem prepričanju ljudje nimajo samo občutka nesmrtnosti, kot ga daje umetnost, ampak so v celoti v stiku z zadnjim virom nesmrtnosti. Umetniško in teološko iskanje je iskanje presežnosti sveta ob zadnjih stvareh; kjer je človek vedno več od tega, kar ve o sebi in več kot vsota svojih dejanj.
4. Zaradi številnih izkrivljenih, enostranskih, ponarejenih...prikazov je potrebna za današnji čas avtentična informacija o krščanstvu kot religiji okolja, (zgodovina, vsebina, verovanje, evangelijske vrednote ter slog življenja) s posebnim poudarkom na spoznavanju Svetega pisma ( njegov verski in kulturni pomen). 

6. Sklep

Zgodovina je proces dogajanja človeške vrste kot je osebna zgodovina proces dogajanja osebnega življenja. Vprašanje je, za katere arhetipe smo ga živeli, za katera poslanstva, stile in drže. V tem sprevrnjenem svetu (nem. Verkehrtes Welt) zaradi svoje odtujenosti še praznovati ne znamo več.  Zato se s prazniki na nek način skušamo osvobajati od prisilnega dela. Kot smo videli, je pri verskih – cerkvenih praznikih izrazit človek kot religiozno, kontemplativno bitje, pri državnih pa kot aktivni državljan – politično bitje.      

Običajno so predstavitve praznovanj izrazito etnografske (npr. Kuret 1989). Omenjeni prispevek pa je antropološko interdisciplinaren. Poskušali smo pokazati, kakšen odnos ima do praznikov sodobni človek. Ugotovili smo, da je ta odnos prej potrošniško-materialističen kot pa  kontemplativno slavljenski. Ker je človek še pretežno homo faber si prireja praznike po lastni površinski meri dopolnilnega prostega časa, namesto, da bi v vsakem delovnem dnevu videl vsaj potencialno praznovanje. Čas praznovanj je prelomni, zato je tudi kritični. Mnogi zapadejo skušnjavi malodušja, depresije in celo napravijo samomor. Ti dokazujejo, da manjka poglobljenega odnosa do praznikov in praznovanja. Tu se odpira zanimiva analogija. Toliko, kolikor nam pomeni Kristusovo rojstvo, nam pomeni tudi naše osebno rojstvo ali rojstvo naše države. V tej točki se vidi, da se nekateri ljudje praznovanjem celo upirajo, tako da jih zamenjujejo za bučnost, hrupnost, razposajenost, pivske zabave itn. Fromm bi ocenil, da nam v umetnosti življenja (lat. ars vivendi) manjka umetnosti ljubezni (lat. ars amoriendi) na osnovi zbranosti, darežljivosti in predanosti. Prazniki so pokazatelj tega, ali je posameznik usmerjen pretežno k sebi ali k drugim, ali živi iz občutka pomanjkanja ali iz občutka polnosti, ali iz občutka zmagovalca ali poraženca, ali se zna sestaviti, ali pa ostaja še nadalje v raztreščenosti bivanja, ki ga ne osmisli. Od teh kriterijev je odvisno, kaj prazniki komu povedo. Verovanjska stran praznikov je zelo pomembna. Ta pa ne zadeva le t. i. cerkvenih praznikov, ampak tudi državne. Pasivni državljan, ki vidi tudi v lastni državi 'neumno žival' ali 'avtomat' za pobiranje davkov od davkoplačevalcev, seveda ne spoštuje državnih praznikov, ampak se jim celo prikrito posmehuje.     

Izmed neskončnih virov energije lahko razlikujemo med energijo zahvale, umrlih, žalovanja, vzorcev, okolja, letnih časov in zemlje, mestna energija, patine, verovanja, duhovnih čutil, noči, zdravja, samopomoči, prehodov, ozadja, stresa, pohvale, principa, bilančna, svobode, izbire, podobe, odnosov, poti, knjige, ki nas navdahne in nagovori. Vsaka je pozitivna ali negativna. Vedeli naj bi, kako jo pridobivamo ali izgubljamo. Najprej z občutki zaznati, za kaj gre in nato uravnavati dejavnosti z več in manj in eno nasprotje nevtralizirati z drugim. 

Končajmo s prisego iz osebnega razvojnega manifesta: še nadalje bom na višini toka  ustvarjalne energije, še nadalje bom ohranjal(a) vse dobre stike, delal(a) to, kar me najbolj veseli in komuniciral(a) po svojih najboljših močeh. V vsem bom dosegal(a) vedno nove širine in globine pokrajin (svojega) sveta, četudi ne bom vedno dobival(a) zaželenega odziva od zunaj. Razvijal(a) se bom, ko se bom vključeval(a) v nove vidike življenja.

7. Opombe

1. več o tem Granda, S. (2007).  Kako bomo praznovali? Družina, št. 25, dne 17. 6. 2007 spletne strani: 
http://druzina.si/ICD/spletnastran.nsf/all/ecede38e1a127ebdc1257300003492ea?OpenDocument&Click

2. Pri NLP vaji privlačne prihodnosti (compeling future) gre za optimalno doživljanje, v okviru katerega je naša prihodnost lahko lepša od tiste, ki vam jo je kdo drugi napovedoval ali celo mi sami. Jerškova v Energiji videnja (2001) svetuje: prisluhnite, preizkusite in prepričajte se. 

3. Kako smo proslavili samega borca za severno mejo, osvoboditelja Rudolfa Majstra? Le malo je bilo Slovencev, ki so jim rojaki posvetili takšno pozornost, kakršno so namenili generalu Rudolfu Majstru. O njem so pisali romane, obravnavali so ga v zgodovinskih razpravah in v poljudnih člankih, po njem so imenovali ulice in šole, o njegovem delovanju so pripravljali razstave, odkrivali so mu spominske plošče in spomenike v različnih krajih po Sloveniji, največ pa v Mariboru, kjer je opravil svoja najpomembnejša dela. 

4. Zanimivo je, da NLP nima neposrednih vaj o spreminjanju naše identitete, ker je zanj 'jaz' ultimativna t. j. zadnja postavka. ima pa veliko vaj za prožne odnose z razvijanjem pluralnih vidikov.

5. Percepcija je definirana po Marriam Websterjevem slovarju kot 'zavedati se s pomočjo čutov'. Je fizični občutek, ki je interpretiran v očeh izkustva.  Termin percepcija pride iz lat. percipere, ki je sinteza per (skozi) in capere (vzeti). Ko se za nekaj zavzamemo in se v to potopimo, se tega zavedamo.   Razlikujemo med 1. psihološkim pomenom: čutno dojemanje predmetnega sveta; zaznavanje: pomanjkljiva percepcija; percepcija besed; govora; slike; percepcija prostora; slušna percepcija; vodna percepcija in 2. knjižnim pomenom: zaznava, vtis: umetnikova izpoved dojetih percepcij, dojemanje, spoznavanje

6. Vzemimo primer iz programa praznovanj v Ljubljani. 3. 12., 17.00-18.00, Prešernov trg:
Predvidena je kulturna prireditev »Ljudje, prižgimo luč«, je posvečena spominu na dva slovenska klasična literarna avtorja: Franceta Prešerna, največjega slovenskega pesnika, ki se je na ta dan rodil, in Frana Milčinskega – Ježka, najbolj priljubljenega slovenskega humorista vseh časov. Ježek je bil tudi avtor pesmi, po kateri je prireditev dobila svoje ime. Pomen tega imena je simboličen. Prireditev namreč vsako leto zaznamuje uvod v praznično decembrsko vzdušje na ljubljanskih ulicah. Ob njenem zaključku se bodo hkrati prižgale vse lučke praznične osvetlitve mesta. Pričetek osvetlitve bo s slovesnim nagovorom pospremil župan Mestne občine Ljubljana Zoran Janković. Nastopajo: Mladinski pevski zbor Osnovne šole Majde Vrhovnik.

7. Več o Ramadanu glej: http://en.wikipedia.org/wiki/Ramadan.

8. Več o tem glej http://sl.wikipedia.org/wiki/Judje.

 Literatura

- Bowker, J. (1997). World religions. The great faiths explored & explained. London, DK.
- Campbell, J. (2007). Miti, po katerih živimo. Nova Gorica, Eno.
- Canetti, E. (2004). Množica in moč. Ljubljana, Študentska založba.
- Fausti, S. (2000). Priložnost ali skušnjava? Umetnost razločevanja in odločanja. Ljubljana, Župnijski urad Ljubljana - Dravlje.   
- Granda, S. (2007).  Kako bomo praznovali? Družina, št. 25, dne 17. 6. 2007 spletne strani: 
http://druzina.si/ICD/spletnastran.nsf/all/ecede38e1a127ebdc1257300003492ea?OpenDocument&Click
- Kapellari, E. (2004). Človeški čas v božjem času. Ljubljana.
- Kovačič, Peršin, P (2006). Kako biti. Grosuplje, Mondena.    
- Kuret, N. (1989). Praznično leto Slovencev. I., II. Ljubljana, Družina. 
- Megre, V. (2006). Energija življenja. Ljubljana, Kalki.
- Ošlak, V. (2002). Če ne veruješ, boš moral verjeti. Ljubljana, Društvo SKAM. Str. 67-84.
- Ovsec, D. (2003). Srce moje. Valentinovo, praznik ljubezni, zaljubljencev in dobrih prijateljev. Ljubljana, Kmečki glas. 
- Ovsec, D. (2006). Nastajanje božičnega praznika. Jezus kot mlado sonce. Jana, 19. 12. 06, 
št. 51, str. 44. 
- Pintar, H. (2003). Praznovanje. Ljubljana, Mestno gledališče. 
- Rupel D. (1990). Slovenske slovesnosti in vsakdanjosti. Maribor, Obzorja.
- Shinn, F. (2005). Tvoja beseda je tvoja čarobna palica. Šmarješke Toplice, Stella.
- Tolle, E. (2005). Sporočila tišine. Kranj, Ganeš. 
- Truhlar, V. (2004). Temeljni pojmi duhovne teologije. Celje, MD.
- Vezjak, B. (2007). Sproščena ideologija Slovencev : o političnih implikacijah filozofema "sproščenost". 1. izd. Ljubljana : Mirovni inštitut, Inštitut za sodobne družbene in politične študije. 

VIII. Antropološka kritika psihoterapije in psihiatrije
1. Uvodna zastavitev problema 

K temu razmišljanju me je spodbudila knjiga J. Massona Zablode psihoterapije,  ki je izšla v Ameriki že l. 1988, je še danes aktualna. Zastavil sem si nalogo soočanja z razlogi za in proti psihoterapiji. Kaj naj stori človek v stiski? Stiska je lahko izziv, kot to meni Žorž ali pa ni. Jasno je, da niso vsi klienti zadovoljni s psihoterapevtskimi in psihiatričnimi storitvami. Masson (2007) meni, da je to nezadovoljstvo posledica neenake delitve moči in vlog med terapevtom in klientom, kar opravičuje dvom vanjo. 

V zadnjem času naj bi spornost metod razreševala njihova izbirnost. Vprašanje pa je, ali mora klient šele najti pravega psihoterapevta. Massonov odgovor je, da pravega terapevta ni. Dejstvo pa je, da nekateri 'uporabniki teh storitev' tudi zamenjajo več psihoterapevtov. Vendar pa ta manira, da lahko tudi klient izbira in preizkuša terapevte, ne vodi nikamor, dokler klient sam ne prevzame (so)odgovornosti za svoje duševno zdravje. Ni vseeno, ali smo prepričani, da imajo samo nekatere psihoterapije prirojeno napako ali pa to napako posplošimo na vse, tudi na tiste, ki se še niso razvile. Massonova knjiga vsebuje prav to nerazlikovanje med 'vsemi znanimi' in 'vsemi možnimi' primeri psihoterapije. Ker zastopa radikalno negacijo psihoterapije, postane bralčevo poznavanje njenih razvojnih faz odveč, ker nobena ne odpravlja njene 'prirojene napake'.  
 
Teorije identitete Goffmana, Luckmanna,  Krappmanna, Habermasa, Eriksona idr. so na razne načine povezovale psihoanalizo in poudarjale  kriznost in konfliktnost identitete, predvsem pa nenehnost razvoja identitete. Zato nastajajo nove duševne motnje, pa tudi nove psihoterapevtske smeri za njihovo zdravljenje.  V tem procesu iščemo pogoje možnosti psihoterapije.

Danes govorimo že o terapevtski družbi (therapeutic society) in terapevtski industriji (therapy industry). Tematizacija tako širokih razsežnosti problema, na katerega smo zadeli kot v vrh ledene gore, presega okvire tega zapisa. Prav tako ne bomo razpravljali, kateri izraz je boljši za nudenje zdravstvene pomoči odjemalcu – terapija, psihoterapija ali psihiatrija. Pri uporabi teh izrazov je pomembno, za katero dejavnost imajo izvajalci certifikat in katere strani njihove pomoči želimo poudariti. 

Povpraševanje po psihoterapevtskih in psihiatričnih storitvah je že veliko in bo še naraščalo, ker se bodo pogoji dela in življenja v kapitalizmu zaostrovali. Tudi Perko v spremni besedi omenjene knjige piše o bodoči enopetinski družbi. Kot vemo delodajalci in managerji čedalje bolj povprašujejo po večstransko kompetentnih delavcih. Zato naloga (psiho)terapij ni več zgolj rehabilitacija in normalizacija stanja, ampak tudi razvoj osebnosti oz. duhovna rast. 

Očitno je, da industrializacija in komercializacija psihoterapije v kapitalističnih pogojih pomeni njen razvoj znotraj  zakona 'ponudbe in povpraševanja'. Dokler je povpraševanje po njej večje od ponudbe, kar pomeni, da je tistih, ki sprašujejo po teh storitvah večje od števila tistih, ki jim jo lahko ponudijo, ni Massonovo opozarjanje na zablode krik vpijočega v puščavi. Je pa eden redkih, ki bi tako psihiatrijo kot psihoterapijo ukinil za ceno perfekcionizma. Samokritičnost z učenjem na napakah ni odveč, ampak je lahko zelo produktivno, kar pa ne velja za defetizem. Slednjega od konjunkturne dejavnosti ni smiselno pričakovati. Tudi psihoterapevti se skušajo učiti hitreje od svoje konkurence, ujeti korak z novimi tehnikami in jih celo izumljati. Krmarijo med trgom in humanimi usmeritvami. 

Uspešna psihoterapija je za Massona contradictio in adjecto. Kolikor ta izraz pogojno uporabljamo, povejmo, da le-ta ne živi le od nesreče klienta, ampak od njegove želje po sreči, zadovoljstvu z lastnim življenjem, postavljanju na lastne noge, reševanju problemov in konfliktov itd. na deklarativni ravni se cilji terapije ne razlikujejo od ciljev njenih uporabnikov. Massonova kritika je usmerjena na razlikovanje deklarativne ciljne od dejansko dosežene ciljne ravni.  Njegova predpostavka je, da je tisto, kar prihaja v osebnost posameznika od zunaj,  bistveno slabše od tega, kar prihaja od znotraj. Njegov radikalen sklep bi bil, da terapevti s svojimi neustreznimi pristopi duševne bolezni pogojujejo, namesto, da bi jih zdravili. Napaka je že v samem sistemu zdravljenja, ne pa v njihovih 'otroških boleznih'. 

Psihiatričnih bolnikov je čedalje več tudi zato, ker čedalje več ljudi išče tovrstne storitve, ker njihove motnje niso več tako hudo stigmatizirane kot so bile še nedavno. Tudi na ljubljanski psihiatrični kliniki bolniki ležijo po tleh. Vsako leto je večje povpraševanje po teh uslugah.  Dejstvo je, da je čedalje več ljudi psihosomatsko in duševno bolnih (Zupanič, M., 2007). 

Naša psihiatrija in psihoterapija nekoliko zaostajata za evropsko. Nimamo samostojne fakultete, ki bi bodoče psihoterapevte naučila prepoznavati odnos med nevrološko-fiziološko podlago in psihičnimi motnjami  in načini njihovega zdravljenja. Prav tako tudi nimamo registra – spiska obstoječih psihoterapevtov v Sloveniji z njihovimi opisi dejavnostmi, da bi se potencialni klienti laže odločili za njim najbolj ustreznega. Dejstvo je tudi, da psihoterapevtske in psihiatrične tehnike ne morejo ustrezati vsem bolnikom. Hiba psihiatrov in psihoteravtov je, da se čutijo  premočne nad pacienti. Toda prav v tem je njihova nemoč, ki se sreča s priučeno nemočjo klientov in pacientov. 

Po drugi strani pa tudi psihoterapija in psihiatrija odklanjata paciente. Naša javna psihiatrija nima več prostora, privatni psihoterapevt si ga pa naredi, ko reče pacientu »jaz ne razmišljam tako kot vi.« ali še bolj določno »intelektualci nas ne razumejo«. To je tako kot bi učitelj v šoli sprejemal le konvergentne učence in o spornih vprašanjih z njimi sploh ne bi debatiral. Psihiterapevti se pacientov tudi na različne načine izogibajo z ugotovitvami, da prihajajo iz problematičnih družin, so konfliktni in depresivni. Masson opaža, da jim dajejo nalepke 'niste primerni za psihoterapijo'. Sami zase pa vedo, da niso vsemogočni. So pa psihoterapevti ljudje, ki verjamejo, da vedo, kaj je najboljše za paciente in (ne)hote zanikajo resnico teh drugih. Pred takimi morda ne čutimo strah, da bi nas izničili, čutimo pa, da nam ne bodo stali ob strani, ko jih bomo rabili. Za svoje najvišje aspiracije bomo morali poiskati drugo podporo.   
Kot bomo videli v nadaljevanju nastajajo nesporazumi v razumevanju razvojnih faz psihoterapije (usmerjenost na vzrok bolezni, na definicijo problema, ne skupno reševanje).
  
S tega vidika ni nenavadno, da občutijo psihiatri strah pred intelektualci. Predvsem niso vsi prepričani, da se da razumsko reševati probleme, drugi niso pripravljeni na dialog (to je Ahilova peta psihiatrije sploh?), tretji menijo, da se da reševati problem le na behavioralni ravni, na ravni eksperimenta in kontrole poteka itd. Očitno je, da se tega strahu psihiatri zavedajo, ni pa očitno, ali ga ustrezno interpretirajo. Intelektualnost vključuje dvom v pravovernost njihovih diagnoz in ukrepov. Pomeni težnjo h kompleksnem uvidevanju , za katerega psihiatri zaradi množice uporabnikov njihovih storitev nimajo časa. Intelekt pomeni samostojno držo, psihiater si pa vsaj naskrivaj želi odvisnosti in dominacije. Konflikt med klientom intelektualcem in psihiatrom je znotraj potrebe nadzora. Nezreli klienti so bolj upogljivi in ubogljivi.  Psihiatri imajo kot vsak drug poklicni profil svoje razvojne faze. Težava za kliente je v tem, da jih morajo sprejeti kot kriterij svojega ravnanja, čeprav se bo v prihodnosti odnos med normalnostjo in nenormalnostjo spremenilo. 

2. Massonova negativna ocena psihiatrije in psihoterapije

Knjiga Jeffreya Massona Zablode psihoterapije je prevod knjige Against Therapy: Emotional Tyrany and the Myth of Psychological Healing. Po svoji radikalnosti negiranja same ideje psihoterapije presega vse dosedanje. Spremno besedo za to knjigo sta napisala Perko in Rugelj, uvod vanjo pa D. Rowe in Masson sam.  Omenjena knjiga ima naslednja poglavja: 1. Prazgodovina psihoterapije, 2. Dora in Freud, 3. Ferenczijev skrivni dnevnik in eksperiment z vzajemno analizo, 5. John Rosen in direktna psihoanaliza, 6. Spolnost in nasilje v psihoanalizi, 7. Težave v dobrohotnem pristopu: Carl Rogers in humanistična psihologija, 8. 
Družinska terapija, gestaltterapija, feministična terapija, terapija za žrtve incesta, ericksonovska hipnoterapija in eklekticizem. Kot je nakazal Masson, se standardi ustreznega pristopa terapevta k pacientu zvišujejo.1 Kot je imela v 20. stoletju večina terapevtov pristope svojih kolegov v 19. stoletju za malomarne, se lahko to zgodi tudi terapevtom v 21. stoletju, ki bodo ocenjevali stanje terapije v 20. stoletju. Masson se očitno šteje za njihovega predhodnika.  Očitno pa je, da se postavlja na stališče nezadostnosti pomoči drugemu na psihoterapevtskem področju.

Po Massonu psihiatrija kot veda o zdravljenju duševnih bolezni za razliko od medicine diagnosticira (etiketira, stigmatizira) obnašanje, ki ga konformna družba ne mara. Še nedavno je bila to homoseksualnost, jutri bo to verjetno homofobija. Če se nekdo okliče za mesijo, misli da fluorescentna svetila govorijo z njim, ali da je devica Marija, postane primer takšnega obnašanja. Takšne ljudi psihoterapevti označijo za bolne in jih velikokrat pošljejo na zdravljenje proti njihovi volji. V zgodovini psihiatrije, ki jo Masson na kratko prikaže, je bil Erickson prvi, ki je namesto dotedanjega odnosa psihiater – pacient uvedel vsaj navidez enakovredno relacijo psihoterapevt – klient. Psihoterapija je postal splošnejši izraz, ker niso vsi psihoterapevti psihiatri. Psihiatri izhajajo iz medicinskega znanja, medtem ko psihoterapevti (v ožjem smislu) zdravijo lažje psihološke težave in motnje. Danes se uveljavlja svetovanje na vseh področjih dejavnosti.  
 
Masson sam je bil nekaj časa psihoanalitik, ki je zdvomil v uspešnost psihiatrije sploh v njeni nameri pomoči pacientom. Psihiatrična diagnoza namreč temelji na socialnih, političnih in estetskih vrednotah kot socialnih in političnih standardih.  Kljub temu, da je povpraševanje uporabnikov psihiatričnih in psihoterapevtskih storitev pri nas in v tujini večje od ponudbe, Massonovo opozarjanje na zablode psihiatrije ni zgolj krik vpijočega v puščavi. Sodi v sklop popularne literature proti terapiji (against therapy). 

Za razliko od medicine psihiatrija diagnosticira (etiketira, stigmatizira) obnašanje, ki ga konformna družba ne mara. Pred časom je bila to homoseksualnost, jutri bo to homofobija. Če se nekdo okliče za mesijo, misli da fluorescentna svetila govorijo z njim, ali da je devica Marija, postane primer takšnega obnašanja. Takšne ljudi psihoterapevti označijo za bolne in jih velikokrat pošljejo na zdravljenje proti njihovi volji.

Massonova kritika je usmerjena na razlikovanje deklarativnih ciljev od dejansko doseženih ciljev terapije.  Psihoterapija bi bila upravičena le, če bi v celoti sprejemala posameznika s težavami takšnega, kakršen je. Ker pa ga vsaka psihiatrija in psihoterapija skuša spreminjati, to pomeni, da ga ne sprejema. Dvom v psihoterapijo je upravičen, ker psihoterapija z družbenega vidika ni dogma, čeprav bi psihoterapevti to želeli.  Masson je to knjigo napisal v imenu nezadovoljnih klientov in dvomečih psihoterapevtov v pomoč pri zdravljenju psihičnih motenj. Massonov nadaljnji protiargument je premoč psihiatra oz. psihoterapevta nad pasivnim pacientom in vsiljevanje svojih predsodkov njemu. Zlasti škodljiva je (bila) biološka bolnišnična psihiatrija, ki učinkuje na pacienta z medikamenti in elektrošoki.      

Pogubno za paciente je, da ima patronat nad njihovim duševnim zdravjem psihiater, ki pa nima osebnega odnosa do njih. V eroziji osebne odgovornosti je očitno najbolj pogubni učinek psihiatrije na ameriško življenje. psihiatrija je navidez uspešno nadomestila veliko delov posameznikove odgovornosti s t. i. objektivnimi diagnozami in s pseudoznanstveno razlago deviantnega obnašanja.

Masson je posebej izpostavil primer Freudove pacientke Dore, ki se je feministično uprla njegovemu pristopu. Nekateri psihoanalitiki so Doro označevali kot zoprno osebo, ki daje prednost maščevanju pred ljubeznijo. Vendar pa jo Masson kot pacientko vzame v zaščito iz prepričanja, da bolje poznala svoje življenjske težnje kot Freud, ki je svoj neuspešen primer tudi opisal. Freud je za razliko od svojih kolegov priznaval zapletenost svojih primerov in do njih ni bil površen. Tako je behavioristična metoda, ki je prišla k nam, deklarirano hitra in učinkovita, vendar pa je tudi predvsem površinska. Vsak pacient bi moral prav tako samostojno razmišljati kot Dora in zapustiti terapevta, ki mu ne ustreza. Ferenczi je kot sodobnik kritiziral Freuda, ki pa za nobene kritike (vključno z Jungovimi) ni bil dostopen.  Kot direktor za arhive Freuda je ugotovil, da je Freud napravil napako, ko je v kasnejši fazi opustil teorijo otroške spolne zlorabe. Ferenczi je v svojem dnevniku, ki je izšel šele posthumno, obupaval tudi nad svojimi pristopi k pacientom. Že Ferenczijev dnevnik dopušča sklep, da je vsaka terapija škodljiva za pacienta in da neškodljive terapije ni. Freud je živel v zanikanju. Ni prenesel kritike in ni priznal realnosti spolnega nasilja. 

Masson pripisuje Jungu večje teoretske kot praktične zasluge za razvoj psihiatrije. Slabosti vidi v tem, da je pacientom vsiljeval svoje religiozne poglede kot to delajo še nekateri. Boril se je za ohranitev psihiatrije pod nacističnim režimom, kar pomeni, da je bila delno podobna z njim.   

Masson priznava, da je Freud je za razliko od svojih kolegov priznaval zapletenost svojih primerov, zato jih je vestno analiziral. Masson sklepa, da ni toliko pomembno, koliko se psihiatri in psihoterapevti za humane pristope deklarirajo, pomembneje je, kako jih pacient doživlja oz. koliko mu dejansko pomagajo. John Rosen je v ZDA zdravil agresivnost pacientov po 'direktni metodi', kar pomeni z grožnjo še večjega nasilja. Vstopal je v njihov svet iluzij in jih prisilil, da se soočijo z realnostjo. Žal še danes večina psihiatrov zagovarja Rosenovo metodo.  

John Rosen je v ZDA zdravil agresivnost pacientov po 'direktni metodi', kar pomeni z grožnjo še večjega nasilja. Vstopal je v njihov svet iluzij in jih prisilil, da se soočijo z realnostjo. Še danes večina psihiatrov zagovarja Rosenovo metodo.  V primerjavi z Rosenom in Honigom in drugimi terapevti Rogers kot humanistični psiholog ni delal spolnega zlorabe nad pacienti. Postavil je enostavna pravila, ki so omogočala do0stop tudi manj veščim terapevtom. 1. pristnost - bodi to, kar si, 2. sprejetje klienta kot samosvojo osebnost, 3. vživi se v klienta. Rogers je bil eden glavnih v gibanju za razvoj človeškega potenciala. Zavračal je medicinski model duševnih bolezni. Terapevt je uglašena osebnost, klient pa ni, ker je prestrašen. 

Terapevt čuti iskreno in prijateljsko skrb za klienta, če klient ne čuti te skrbi, še ni ozdravljen, se mu še upira. Za Rogersa ni mogoče, da terapevt ne bi čutil iskrene skrbi do klienta. Tega ni mogoče predpisati z zakonom kot ni mogoče predpisati ljubezni. 'kot svoj lasten svet'. Problem zanemarjanja negativnih možnosti je prisoten v vseh Rogersovih teorijah. V zgodovini psihologije obstaja veliko primerov, ko terapevti niso bili sposobni razumeti tega, kar jim povedo klienti. Tudi Dorin primer je takšen. Terapevt je pogosto menil, da so si ženske le umišljale, da so bile spolno zlorabljene. 
 
Masson se sprašuje, kako naj klient ve, da se je psihoterapevt vživel vanj. Kot drugi psihote-rapevti je tudi Rogers je delal proti volji klientov in jih npr. prisilno obiskoval v celicah, ko so ti želeli biti sami. Kliente so uporabljali kot poskusne zajčke in jih je silili, da so reševali gore psiholoških testov. Ni si zastavil dileme, ali si je bolje zatiskati oči pred nepravičnostjo ali pa živeti s krivdo.  Paciente v bolnišnicah so tiranizirali, vendar se Rogers tega ni zavedal. Skoraj ničesar ni pisal o dejanskih travmah klientov. Imel je strahotno pomanjkanje čuta za spozna-vanje zlorab, kar je tipično za psihoterapijo z distanco. Pogosto je besedno parafraziral kliente, tako da so ga celo kolegi v tej točki kritizirali. Klienti so se naveličali njegovega ponavljanja. Spreminjal je njihov kontekst in dodajal svoje predsodke. Čeprav ni imel veliko čuta za kliente, velja v svetu za humanističnega psihologa. Primer Rogersa kaže, da ni toliko pomembno, koliko se psihiatri in terapevti za humane pristope deklarirajo, pomembneje je, kako jih pacient doživlja.

Po Massonu nobena reforma psihoterapije ne more odpraviti teh zmot, ker so del psihoterapije. Zato brezizjemno kritizira družinsko terapijo, gestaltterapijo, feministično terapijo, terapijo za žrtve incesta in ericksonovsko hipnoterapijo.2 Masson ne omenja tistih terapevtov, ki se naslanjajo na duhovne vrednote in religijo. Perls je bil brezčuten do žensk in članov svoje družine. Pri gestaltterapiji, ki izrašča iz gestaltfilozofije, gre za združitev plodnega uma in plodnega okolja. Perls je zaradi prepričanja, da lik (gestalt) lahko reši človeštvo nestrpno kritiziral tiste, ki niso verjeli v (pristna) čustva. Perls je nestrpno kritiziral tiste, ki niso verjeli v (pristna) čustva. Človek, ki ima 'luknjo' misli, da ga bodo vsi poslušali, njemu pa ne bo treba drugih. V družinski terapiji postane odkrito to, kar je še prikriti pri individualni. Feministične terapevtke (J. Herman, F. Rush, L. Armstrong, D. Russell) lahko uporabljajo različne pristope vključno s psihoanalizo. Feministke so podobne moškim vzornikom v težnji po elitizmu. Feministke so videle v psihiatriji orodje pqatriarhalne dominacije.   

Erickson je bil prvi psihoterapevt, ki je bil avtoritarno3 prepričan, da lahko spreminja obrazce človekovega vedenja, tako da z njim manipulira. Za njegove predhodnike je bilo to sekundarnega pomena. Šele Erickson je terjal popolno poslušnost od klientov. V ta namen jih je tudi hipnotiziral. Klienta je treba prisiliti, da sprejme psihoterapevtove definicije in se hitro spremeni. Psihoterapevt se v klientovem imenu odloči zanje. Pri tem je prepričan, da je tem bolj učinkovit, čim bolj je nad njim. Ericksonovska hipnoterapija je precej avtoritarna. Sicer je res, da je težko razlikovati med avtoritarnostjo in avtoritativnostjo, vendar slednjo klient pogosto občuti kot prvo.   

Po ameriškemu psihologu nemškega rodu Eriksonu (1902-1994) se identiteta nanaša na podobnosti in kontinuiteto med lastno duševno konstrukcijo in nekaterimi vidiki okolja. Erik Erikson ima največ zaslug za psihološko razumevanje identitete in občutka identitete ter dosežka oz. izgube identitete. V petdesetih letih je razvil teorijo o razvoju identitete od otroštva do odraslosti.

Razvojni modeli identitete poudarjajo, da se identiteta sestoji iz neprestanega prilagajanja na čas. Erikson  kot razvojni psiholog je naklonjen pozitivnemu vrednotenju identitete, za katerega je bil pojem identitete osrednji pojem razvoja. Njegov koncept identitete pripada procesom uglasitve in regulaciji medsebojnosti, tako notranji kot zunanji. Osredotočil se je na medsebojno igro med individualnim življenjskim potekom in socialnimi oblikami skupnosti. Zanj je jaz nosilec integrativne funkcije notranje identitete. Notranja identiteta je za Eriksona predvsem doživljanje lastne enakosti in identičnosti v času. Je temeljni občutek posameznika, ki ima tudi sam funkcijo vzdrževanja svoje lastne koherence in kontinuitete v času. Za Eriksona »vse kar raste vsebuje temeljni načrt, iz katerega rastejo deli, pri čemer ima vsak del nekaj časa premoč, dokler ne zrasejo vsi deli v celoto, ki funkcionira«. 

Massen zavrača psihiatrijo in psihoterapijo zaradi njunih zunanjih motivov, ker služita dobičke na tuji nesreči, zagovarjata družbeno konformne kriterije poslušnega državljana in služita kriterijem svoje stroke. To ne pomeni, da psihoterapevt ni prijazen, dobronameren ali iskren. Pomeni pa, da okvir njegovega delovanja ni pravilen.    

Perko in Rugelj se z Massenovim kritičnim pristopom do psihiatrije in psihoterapije načelno strinjata. Vendar pa Perko zagovarja Rugljev pristop, tako kot Rugelj  razume svojega. Ta pristop že presega uradno psihiatrijo v smislu verbalne pomoči pacientu. S pacientom ne govori več na dolgo in široko o njegovih težavah – motnjah, ampak mu predpiše aktivni boj s svojo neuspešnostjo na osnovi spoznanj socialne andragogike. Lahko bi imenovali ta pristop tudi za socialno antropološkega, ker se človek tako, kakor se je učlovečil, učlovečuje še naprej z delom, športom, branjem, pisanjem, pesnenjem, kadar postane zaradi krize in nerešenih problemov in konfliktov neuspešen. Posameznika v bistvu zmoti to, da ni uspešen na različnih družbenih področjih, kjer bi moral izkazovati kompetentnost in kompetitivnost. Stiske so lahko izziv, če so klienti pripravljeni spremeniti napačne, odvisne življenjske stile. 

Masson trdi, da se je Jung iz strahu pred ukinitvijo psihiatrije povezoval z nacisti. Bistvena napaka je, da se je hotel izogniti vprašanjem, ki so najbolj stvarna. V smislu s preteklostjo pacientov in njihovim družinskim ozadjem. Njegova preteklost je bila omadeževana z nacisti. Do pacientov je bil brezoseben.

Masson ocenjuje transfer kot psihiatrično metodo za v osnovi infantilnega in incestnega. Psihiatre skrbijo spolne zlorabe. Erickson je bil prvi strateški terapevt. Naloga terapevta je, kot trdi Haley, da hitro spremeni pacienta. Zelo tanek led je med avtoritativno in avtoritarno držo. Četudi na to opozorimo, se da to kaj hitro zamenjati, ker pacienti  avtoritativno občutijo kot avtoritarno. Vse vrste terapij (razen feministične) zanemarjajo družbene krivice, se premalo zanimajo za probleme zlorab in sprejemajo nespremenjeno stanje (status quo) v politiki. Skratka: kažejo premalo zanimanja za svet. Če ima pacient težave, ki se ne ujemajo s teorijami terapevta, jih le-ta prikroji tako, da se ujemajo. Zato terapevti skušajo svoja stališča vsiliti pacientu. Če bi eno od stališč spremenili, se lahko podre celotna struktura statusa quo v stroki. To, kar ponudijo, je mnogo manj od tega, kar bi radi ponudili ali do tega, kar od njih pričakuje pacient. Nekatere klišeje sprejemajo za globoke resnice. V komunikaciji o klientih in klientov o njih kroži veliko mitov; npr. da so zanje zadnja možnost. 

Očitno je, da psihoterapija sama ne more pozdraviti pacienta, zlasti še, če razumemo zdravje v najširšem smislu kot telesno in psihosocialno blagostanje. Masson že sam piše tudi o psihoterapevtih kot o eklektikih, ki se sicer (pre)malo sklicujejo na druge smeri, iz katerih so najboljše strani prevzeli. Danes bi pisal o integrativcih in alternativcih. Masson ima pred očmi predvsem javno psihoterapijo, ne pa privatne, poudarja predvsem slabe strani, ne pa dobrih. Vsako nehotno in nezaželeno spremembo pacienta šteje za neodpustljivo, nezaželeno in vsiljeno napako. Klienti se nahajajo na spolzkem terenu, ker današnji psihoterapevti znajo svoje posege komunikacijsko predstavljati kot nekaj najboljšega zanj. Masson seveda ve, da psihoterapevt ni izven družbe delujoče bitje, vendar pa se mu zdi, da je preveč zasidran v družbi. Njegova kritika psihoterapije je implicitna kritika družbe in njenih vzorov, iz katere izhaja. Kot je pokazal v poglavju Jung med nacisti bi lahko pokazal tudi v poglavju Erickson ali Perls med narcisi, da je vsakokratna psihoterapija obenem vsakokratna ideologija ali korekcijsko ogledalo te družbe. Ni nenavadno, da je Lasch sredi 80. let kritiziral ameriški narcizem. Danes poznamo že odnosno ali relacijsko terapijo. Odnosni vidik terapevta in klienta brez teorije šteje Masson kot mit, ki pogosto ugotavlja,  da nesorazmerje moči med njima deluje proti volji klienta. V realni odnos sicer psihoterapevt in klient vstopata načelno enakovredno, vendar pa je zlorab vseeno veliko. Danes je že čez 500 psihoterapevtskih šol4, ki jih razvrščamo npr. na suportivne in rekonstrukcijske. To pomeni, da se psihoterapija razvija. Klientu pa še vedno ostane vprašanje, ali naj kot Dora zapusti psihoterapevta, ki mu ne odgovarja, ga zamenja ali pa naj se pozdravi t. j. postavi na noge sam.   

Psihoterapija bi bila upravičena le, če bi v celoti sprejemala posameznika s težavami takšnega, kakršen je. Toda, če terapevt razume s tem sebstvo, pacient pa mali jaz, je med njima že konflikt. Ker pacienta (skoraj?) vsaka skuša spreminjati, to pomeni, da ga ne sprejema. Dvom v psihoterapijo je sicer upravičen, ker psihoterapija z družbenega vidika ni dogma, čeprav bi psihoterapevti to želeli.  Masson je ostal skeptičen do razumevanja sočloveka zlasti s strani psihoterapije. Zato so njegove zadnje knjige posvečene vedenju živali, ki ne lažejo o ljubezni.  
Tako prepušča posameznika njegovim protislovjem, vendar pa tudi sodbo njegovega dela kontraverznim interesom uporabnikov in izvajalcev terapevtskih storitev.

Bohak, J. & Možina, M. (2004) se v njunem prispevku opredeljujeta  za terapevta, ki bi moral biti čim bolj kompetenten podobno kot učitelj v šoli. Čim bolj je profesionalno večstransko kompetenten, tem manj zdrsov, stranpoti in zastojev ali celo prekinitev terapije lahko pričakujemo. Za to osebno rast sta potrebna dva pogoja – samozavedanje in dokvalificiranje.
 
Namesto, da bi terapevt pomagal iskati resnico tistim, ki so doživeli travme že v zgodnjem otroštvu, se vede do njih nonšalantno in jih po možnosti od tega še odvrača že zato, ker je razumel Lukasovo drugače kot Millerjevo, družinsko terapijo drugače kot samoaktualizacijo posameznika.  Postavlja se nad klienta avtokratsko, kot guru ali zen mojster, ki šteje najbolj zapletena življenjska vprašanja kot koane, ki jih sploh ni treba reševati. Popreproščenost, pred katero svari M. S. Peck (1993, 1995), je zanj le preprostost za vse povprečne priložnosti, za konformno obnašanje.      

Masson seveda ni prvi antipsihiater. Antipsihiatrija je cvetela že v 19. stoletju. V drugi polovici 20. stoletja so jo uveljavljali Foucault (Madnness and Civilization, 1961), Szasz (The Myth of Mental Illness, 1960), E. Goffman (Asylums, 1961).  Ker pa ne omenja tistih psihoterapevtov in psihiatrov, ki se naslanjajo na duhovne vrednote in religijo, bomo razvojno sliko dopolnili s Franklovo logoterapijo in s konceptom duhovne rasti M. Scotta Pecka, ki se pri uspehu svojih terapij sklicuje na božjo milost in s svetovno znanim Williemom Glasserjem. Še prej pa si oglejmo 'bolan' poskus psihiatrije, da bi obdržala pojem duševne bolezni in ga celo razširila.

3. Je psihiatrija trda, mehka ali nikakršna veda? 
3.1. Bolan pritisk psihiatrov – spreminjanje človeških slabosti v bolezni
 
Kot reakcija na brezpredmetnost psihiatrije si lahko psihiatrija nakopiči tako kot sodstvo preveč dela. Kot ne moremo vloge sodstva ukiniti v mediaciji oz. poravnalnih svetih, tako tudi ne moremo vloge psihiatrije ukiniti v 'zdravih komunah'.  Psihiatri so t. i. zgledni presojevalci duševnega zdravja. Po I. Savodniku (Savodnik, 2006), ki je kot psihiater in filozof profesor na univerzi UCLA v Kaliforniji povzemamo diagnozo o bolnem pritisku.  Ameriško psihiatrično združenje se specializira v tem, kako spremeniti običajno šibkost človeka v bolezen. V zadnjem letu so se v Ameriki v raznih psihiatričnih časnikih pojavili oglasi o potencialnem zdravljenju za plašnost, sindrom, ki še uradno ni dobil nalepke bolezen. Po Massonu se v medicini takšno naraščanje bolezni ne dogaja, ker ima psihiatrija več opraviti z ideologijo kot pa z znanostjo.

V ZDA obstaja 'Diagnostični in statistični priročnik o mentalnih boleznih ali DSM-IV', ki ga izdaja združenje. Očitno je, da si to združenje enostavno izmišljuje mentalne bolezni že zadnjih 50 let. Originalni priročnik se je pojavil že 1952 in je vseboval 107 diagnoz na 132 straneh. Druga izdaja se je zgodilo leta 1968 s 180 diagnozami in 119 stranmi. Leta 1980 je združenje izdalo priročnik s 496 stranmi in 226 diagnozami. Nato je leta 1994 priročnik narastel na 886 strani in 365 diagnozami. To pomeni, da so se duševne bolezni povečale 340% v zadnjih 42 letih.
 
Psihiatrična diagnoza temelji na socialnih, političnih in estetskih vrednotah. Naravni korak je uporaba socialnih in političnih standardov, da se ustvari psihiatrična diagnoza, ki se uporabi za vpliv na javno politiko. Zgodovinsko gledano se je ta vpliv najbolj poznal v zagovoru norosti in afektih pri zločinih. Tudi afekte si posamezniki izbiramo, zato zločin iz afekta ne bi smel biti opravičljiv.  

Ameriška kultura bi pridobila veliko, ko ne bi ameriško psihiatrično združenje spreminjalo etično dobro in zlo v zdravo in bolno. Zadnja stvar, ki jo ZDA potrebujejo, je več samo napihujočega, lažno ponotranjenega in prekomerno samozavestnega govorjenja o ljudeh, ki si sami ne morejo pomagati. Raje upoštevajte Voltairov rek: Obdelujete naše vrtove in bodite odgovorni za to, kdo in kaj smo. 

Premoč psihiatrije nad pacientom smo videli v filmih Let nad kukavičjim gnezdom in Deževni človek (Rain Man). Na nižji stopnji se dogaja, da niti terapevt ne verjame v svojo pomoč pacientu. Terapevt verjame v kartezijansko dobronamernost Boga. Ta bog mu ohranja distanco do klienta, ki vseeno verjame vanj. 

Ne gre le za slabosti (weaknesses), ampak za motnje, težave, probleme, stiske, ki terjajo določeno ukrepanje, da se ne poslabšajo, poglobijo in osebnosti ne poškodujejo. Spodnja tabela kaže na različne vrste sprememb. Predvsem bi se morala terapevt in klient vprašati, kdaj je potrebno zdravljenje in kdaj samo svetovanje, na kaj je treba paziti. Terapevt ima več izkušenj o tem kot klient, kdaj je verjetno, da se določene psihosomatske spremembe  poslabšujejo in kdaj je verjetno, da se razvijajo pozitivno, benigno.   

3.2. Klientov odnos do osebnih sprememb

To je polje monopolizmov in pluralizmov, ki bi ga lahko kot ljudje, ki smo in ki nismo odvisni od polja, proučevali zelo dolgo brez enoznačnih rezultatov. Lahko se vprašamo tudi po stopnji tveganja pri spuščanju v takšen (ne)kooperativen odnos klientov in terapevtov. V pomoč nam bo tabela odnosov do sprememb in do duhovne rasti.  
  
                                         Tabela dihotomij različnih vrst sprememb
   
 Enostavne 	Kompleksne	
Stihijske 	Načrtovane	
Ciklično – ponavljajoče 	Večsmerne in nenadne	
Pričakovane 	Nepričakovane 	
Zunanje 	Zunanje in notranje	
Parcialne 	Celovite in smiselne	
Urejene 	Kaotične 	
Kvalitativne 	Kvalitativne in kvantitativne	
Kozmične 	Družbene in individualne na vseh ravneh dejavnosti	
Počasne in postopne	Hitre in pospešene 	

Prav tako kot vrste osebnih sprememb lahko opozorimo tudi kvalitete osebnega odnosa do duhovne rasti: delen - celovit, kratkoročen – dolgoročen, sistematičen – priložnosten, površinski – globinski itd.  

Intelektualci za razliko od drugih klientov pričakujemo od psihoterapevtov globlji, kompleksnejši, konceptualno transparenten, osebno prilagojen odnos psihoterapevtov do njih. terapevt in klient običajno nista na isti stopnji ozaveščenosti, ne vrednotita mentalnih travm (ran, bolečin, trpljenja) enako. Podobno kot psihoterapevti raje zavračajo intelektualce kot da bi sprejeli intelektualne načine razmišljanja tudi nekateri klienti raje zavračajo boleči terapevtski tretma kot da bi sprejemali za njihovo zdravje potrebne spremembe. Tako se dogaja, da oboji z umazano vodo iz banje vržejo tudi otroka. mnogi se zaradi slepe vere v kozmične spremembe zadovoljijo le s kratkoročnimi učinki  novih naukov in nanje nana-šajočih nasvetov. 

Nevroza je kot osebnostna nezrelost vzrok vseh mentalnih stisk. Nevroza je posledica zgodnje prikrajšanosti. Večinoma velja, da so otroci takšni, kakršni so bili starši in njihovi predniki. Zaradi manjvrednostnih kompleksov razvojno zaostaja za sovrstniki. Hornayeva je nevrotike sistematično analizirala in je ugotovila, da jih patološke družine proizvajajo v smislu pomanjkanja toplega vzdušja in osnovne varnosti. Vzrok zanjo je neustrezen, sovražen (ali hladen, zanemarjen, odlagajoč – čakanje kot kazen) odnos staršev do mene. 

Danes se 'vse da', vprašanje je le, za kakšno ceno in v katerem času. Na ta način se preigrava celo na terenu psihoterapije obe inačici Feyerabendove 'proti metodi' in vse gre. Mislim, da sta obe komplementarni. Negativni del Rugljeve terapije je, da posameznika najprej spravi v regresivno stanje, da vidi, kako beden je. Tako začne delovati spodbudno 'motivacija proti'.  

Čeprav nevrotike psihiatri opredeljujejo kot vsestransko nezrele, jih je malo izmed njih pripravljeno opraviti vsestransko rehabilitacijo. Zato bi biol prvi konsenz med psihoterapevtom in klientom v priznanju, da osebni oz. duhovni razvoj – rast obstaja v smislu reševanje problema. V nadaljnjem koraku bi se oba domenila za smeri in stopnjo razvoja. Seveda pa tega ne bosta storila, če gre obema le za reševanje iz dna ali iz vode. 

Vprašanje je, kdo komu (ne) zaupa. Zaupanje je tako kot nezaupanje vzajemni afekt in efekt.  Tisti, ki to prvi opazi, bi moral drugega v navezi na to opozoriti, sicer prihaja do nesporazumov. Dogaja se, da psihiater zaradi prepričanja v svoje strokovne kompetence pričakuje od pacienta večje zaupanje, kot mu ga je ta sposoben podariti. Peck celo predvideva, da je to zaupanje tolikšno, da preraste v njun ljubeč odnos, ker ve, da ti primeri niso redki. Vemo tudi, da so pacienti že pogosto opozarjali na pogubne učinke zdravljenj. Kot starši, policisti, učitelji in vlada tudi psihoterapevti trdijo, da delujejo klientu v prid. Massona je zmotilo prav to, kar zmoti vsakega razočaranega klienta, namreč vnaprejšnje prepričanje terapevta, da ima vsaka njegova dobronamernost tudi dobre učinke. 

Peck meni, da je uspešna psihoterapija možna le pri nevrotikih, ki se zavedajo odgovornosti  za svojo polomijado. Prevzgojno delo je izredno zahtevno. Gre za brezkompromisno rušenje vseh slabih vzorcev. Freudovo tezo, da je prihodnost psihoanalize v biologiji bi korigirali v tem smislu, da jo vidimo v nevrologiji. Psihoanalizo povezujejo pri nas z družbenim dogajanjem pod vpliva Lacana Balažic, D. Rutar, S. Žižek. Gostečnik in Erzan sta se od nje že poslovila.  Freud je o psihoanalizi še bolje pisal kot jo je uporabljal. Imel je izjemne ideje. Pravzaprav je imel glede dveh točk enak pogled kot kasneje Dostojevski: 1. sposobni smo velikega trpljenja in 2. človeka se ne da smiselno definirati le z enega zornega kota.
    
Sam terapevt naj bi živel življenje, kakršnega pričakuje od klientov. Podira tabuje psihoterapije. Rugelj imenuje svojo smer psihiatrije za socio-andragoško nasproti nadzorovalni (kakor jo imenuje Szasz), ki skrbi za izločitev nezaželenih oseb in družbe in terapevtski, ki sloni na medikamentih (npr. trankvilisti) na osnovi sedenja in govorjenja brez praktičnih vaj.                            
  
Če klient misli, da bo terapevt zaradi njega spremenil svoj nazor, zapravlja z njim čas in . denar. Vprašanje je, kako biti pravi terapevt sam zase. Ne glede na to, koliko smo stari, ne glede nato, kolikokrat smo že poskusili, ne glede na to, kdo bi nam kaj odsvetoval pojdimo dalje. Tragično je, da terapevti in  psihiatri vztrajajo v poslu, čeprav vedo, da jim redko uspe. 
   
3.3. Prihodnost Glasserjeve realitetne teorije in terapije 

Glasser sam daje svoji terapiji različna imena kot so realitetna, kontrolna terapija in teorija izbire, ki so pa med seboj povezana.  Realitetna teorija izhaja iz nevrosistma, ki je človekova realnost, po kateri imajo možgani kontrolirati svojo dejavnost in izbirati svoje odločitve. Teorijo potreb s samokontrolo je apliciral tudi na šolo. Glasserjeva šola izhaja iz celostne antropološke utemeljitve dobrega učitelja, ki zadovoljuje vseh pet vrst potreb: 1. preživetje in razmnoževanje, 2. pripadnost – delo, ljubezen, sodelovanje, 3. moč samouravnavanja; 4. svoboda in 5. zabava. Učitelj in učenec sta v podobnem položaju kot terapevt in klient, ker gre za podobno odgovornost. Pri tem se je treba zavedati, da se otroci učijo usklajevanja potreb svoje osebnosti od staršev in učiteljev. Zastopniki te teorije predpostavljajo notranjo disciplino, ki posamezniku omogoča, da postane  odgovoren za svoja dejanja. Posebej pomembno za starše, vzgojitelje in učitelje  je prepričati otroke, gojence in učence, da sprejmejo odgovornost za  svoje delo  v  šoli, ne da bi jih obsojali  za  njihovo neodgovornost.

Kjer so Glasserjevo teorijo radikalneje uporabili, so nastale šole brez oddelkov in razredov, brez ocen in spričeval, kot jih poznamo mi. Podobne so učnim delavnicam, odnosi med učitelji in učenci so prijateljski, še najbolj spominjajo na odnose v supervizijskem procesu. Najpomembnejši pri tem je spremenjen način gledanja na motivacijo in vedenje ljudi. To je premik od poskusov zunanjega motiviranja in nadzora obnašanja drugih k notranjemu motiviranju posameznika, ki je odgovoren za izbiro obnašanja in delovanja.

Nekatere  osnovne šole v Sloveniji uresničujejo Glasserjev pedagoško pojmovanje vzgoje. V osnovni šoli Janka Glazerja Ruše ga uresničujejo eno razredno uro tedensko z namenom, da bi to po transferu vplivalo na celotni pouk. V letih 1996 in 1998 so izvedli obsežni evalvaciji šolskega dela in ugotovili nekatera vzpodbudna dejstva. Zmanjšalo se je število negativnih ocen, občutno manj je vedenjskih problemov, zmanjšuje se odsotnost od pouka, učenci so bolj notranje motivirani, raje so v šoli tudi, ko ni obveznega pouka, izboljšalo se je sodelovanje s starši. 

 Na Glasserjevi terapiji sloni tudi metoda poravnave – restitucije Diane Gossen. Učitelji vodijo restitutivno brez prisile, če najprej sami napravijo tisto, kar pričakujejo od učencev. To pomeni, da  znajo nadzirati svoje vedenje, da so vljudni, razumevajoči, da uporabljajo izbran besednjak. Vsak dan bi si lahko zamislili, kako predstaviti kako vrednoto. Šele na osnovi takšnih zgledov, ki jih je v šoli premalo, bi učenci laže premislili o slabostih svojega vedenja, s čim bi ga popravili in kako bi poravnali storjeno škodo.  

W. Glasser je študiral klinično psihologijo in medicino ter specializiral psihiatrijo. Danes je eden najbolj znanih psihiatrov, ki zavrača medikamentozno reševanje tistih duševnih težav, pri katerih ni dokazanih organskih vzrokov. Prepričan je, da duševne težave izhajajo iz posameznikovega neuspešnega povezovanja s soljudmi. Zato se vse psihoterapevtske metode, ki po opredelitvi gradijo na odnosu – ne glede na modaliteto – lotevajo etiologije duševnih težav. 

Človekovo vedenje – tudi ‘patološko’ – razlaga teleološko s teorijo izbire, ki sodi v krog sistemsko-kibernetskih teorij – deloma tudi kognitivnih . Je avtor realitetne terapije, s katero je po mnenju A. Trstenjaka vpeljal pojem vodenja (guidance) v psihoterapijo. S tem je pokazal, da psihoterapija ni nujno vezana le na delo z ljudmi, ki izkazujejo sindrom YARIS (Young, Articulate, Rich, Intelligent, Sucessful), ampak se z njo da pomagati tudi prestopnikom, odvisnikom in množici še drugače neuspešnih ljudi. Metoda je zelo široko uporabna. V Evropo je prvič prodrla v 70-ih letih preko dela z mladino v slovenskem vzgojnem domu. Danes realitetno terapijo posamezniki prakticirajo v skoraj v vseh evropskih deželah, v petih pa organizirano, preko inštitututov in društev. 

W. Glasser opredeljuje problem duševnega zdravja kot samostojno bitnost (ne le kot odsotnost bolezni). Če hočemo biti učinkoviti in hkrati prihraniti ogromna sredstva, je problem duševnega zdravja treba reševati predvsem zunaj zdravstva. Že duševna bolezen je kreacija.5 

Glasser je ustanovitelj mednarodnega inštituta 'William Glasser Institute' v Kaliforniji, ki združuje somišljenike na vseh celinah.6 Spisal je več kot 20 knjig, med katerimi so za psihoterapijo temeljne knjige prevedene tudi v slovenščino: ‘Kontrolna teorija’, 'Teorija izbire – nova psihologija osebne svobode', 'Realitetna terapija v praksi', ‘ Psihiatrija je lahko nevarna za vaše duševno zdravje’.

Zakaj ima realitetna teorija prihodnost? Ker se širi na vsa področja človekove dejavnosti, ne le družinske, skupinske, managersko-podjetniške, edukacijske, ampak je navzoča že v vseh kulturah sveta in je tako rekoč univerzalna. Verjetno je, da se bo še razvila.
 
3.4. Duhovedni psihologi
3.4.1. Nastanek logoterapije

Frankl je glasnik psihologije iskanja smisla, ki bo pomembno tudi v 21. stoletju. To stoletje naj bi bilo stoletje vzpona duhovne kulture, če vemo, da je lep kos 20. stoletja potekal v boju dveh ekstremnih družbenih mega-strojev (vojaške uničevalne mašinerije),  nacionalizma  ali nacifašizma in realnega socializma. Oba družbena reda sta skušala poteptati individualno vest, svobodo in odgovornost. Frankl se je duhovno uprl proti totalitarnim družbenim razmeram.  Nasproti kolektivistični, totalitarni ideologiji se pojavlja prav kot glasnik in zaščitnik osebnosti posameznika. Njegov personalizem je ustvarjalen odgovor na eno in drugo totalitarno ideologijo, ki zastopa voljo do oblasti in moči nasproti volji do smisla.7  

Frankl je učenec Freuda in Adlerja. Svoj nauk gradi na primarnosti volje do smisla pred spolnim nagonom in nagonom po moči, kakor sta ju zagovarjala Freud in Adler. Za Adlerja je smisel v pomenu, ki ga pripisujemo življenju. Sožitje in sodelovanje sta zanj smiselni, ker se z njima izognemo nevrozi. Smisel trpljenja je za Frankla v ljubezni do življenja.  Čeprav Frankl  najbolj analizira trpljenje, je jasno, da daje delu na sebi največji pomen. Danes primanjkuje ravno avtentično bivanje, ker je potrošniška kultura duhovno otopela.  

Frankl je bil je zdravnik s srcem, poslanstvom, psiholog, psihiater in humanist. Po poslanstvu zdravnika bi ga lahko primerjali z A. Schweitzerjem in drugimi veliki zdravniki. Po tem, da se je v taborišču smrti soočal z mejnimi situacijami, pa bi ga lahko primerjali z njegovim sodobnikom Karlom Jaspersom, ki je tudi našel izhod iz krize v eksistencialni komunikaciji.   

Pacienti tožijo o občutku praznote in nesmiselnosti, ki naj bi bila posledica dveh dejstev: (a) v nasprotju z živalmi človeku nagoni ne narekujejo, kaj mora delati (pogosto ne ve niti kaj si želi delati); (b) človek si bodisi želi delati, kar delajo drugi ljudje (konformizem), ali pa dela, kar od njega želijo drugi ljudje (totalitarizem). Čeprav se tradicije sesuvajo, življenje vsebuje smisel prav za vsakega posameznika, še več, ta smisel človek ohranja dobesedno do zadnjega diha. 

Psihiater lahko svojemu pacientu pokaže, da življenje nikoli ne izgubi smisla; ne more mu pokazati, kaj je ta smisel, pač pa, da je smisel in da ga življenje vsebuje. Kot uči logoterapija (človeku v stiski poskuša aktivirati njegove osebne duhovne zmožnosti, da bi z njimi odkrival in udejanjal konkretne možnosti za uresničevanje smisla v konkretnem življenjskem položaju) je mogoče celo tragične in negativne podobe življenja, na primer neizogibno trpljenje, spremeniti v človeški dosežek, če se postavimo na pravo stališče do svoje težave. 

Ker je smisel v potrjevanju življenju, ga lahko najdemo v vsaki še tako težki situaciji (Frankl, 1993). Zanj je celotna stvarnost smiselna. Človek je zanj duhovno bitje s svobodno voljo. Človek je bitje dvojne presežnosti navznoter v imanenco in navzven v transcendenco. Ko sprejemamo svoj psihični in duhovni svet, sprejemamo tudi zunanjega. Z delovanjem navznoter delujemo navzven in obratno. Smeri iskanja smisla so v opredeljenih plasteh individualne osebnosti. Možno ga je najti v predanosti ustvarjalnemu delu, srečanju z drugimi ljudmi in sprejemanju (ljubezni, spoštovanju) samega sebe. Človek kot religiozno bitje sme upati na odrešenje. Iskanje smisla je brezkompromisno, ker smisel dajemo ali ne dajemo, tretje ni možno. Zato je smisel lahko le celovit, ker ga lahko le občutimo ali ne občutimo. 

Smisel pomeni Franklu toliko kot sreča in srečanje. Oboje pa je najprej znotraj nas. Srečo Frankl ne razume kot užitek (gr. hedone), ampak je lahko tudi izpolnjevanje dolžnosti podobno kot za Kanta, ki je pisal o čustvu veličastnega in vzvišenega. To odpira vprašanje imanence (notranjosti) in transcendence (zunanjosti). Pojem smisla življenja je vezan na odnos med imanenco in transcendenco, integriteto in identiteto osebnosti in na vrednote. Najbolj ogroža občutek smiselnosti sodobni nihilizem. Ne moremo niti začeti iskati, kar nismo v nekem smislu že našli. 

Šele tedaj, če verjamemo, da je smisel možno najti, ga začnemo iskati. Smisel je noogen, kar pomeni, da ga iščemo in najdemo v duhovni plasti naše osebnosti, ki je najbolj imanentna in presega celo psiho. Danes je med mladimi veliko noogene nevroze, ki jih vodi v obup, depresijo in izbiro ekstremnih dejanj. 

Človek je bitje upanja (Blochova sintagma) in zato sme in mora najti smisel. Videli smo, da zaradi volje do smisla Frankl ne pristaja na eksistencialni absurd in eksistencialno praznino. Ta dva občutka nastajata le na površini osebnosti, ne pa v njeni globini, kjer biva skriti Bog. 

»Ves smisel in vsa vrednost človeškega življenja je v miru. Ta enotnost vseh življenjskih moči, njihovo ravnovesje in poravnava njihovih nasprotij. Mir je krona življenja.« (Cohen, 1988; 531) Mir je »v višjem smislu pot kreposti, da vodi pot k večnemu življenju. Na tirih miru ne more biti strahu pred smrtjo, mir kot mir večnega življenja postane sam mir večnosti« (Cohen, 1988; 532-533). Torej ne gre le za srečanje, ampak tudi za upanje in za mir. 

3.4.2. Franklovo razumevanje treh prvin človeškega bivanja

Prva se sestoji iz 1. svobodne volje, 2. volje do smisla in 3. smisla življenja. Ad 1. Svobodna volja ali svoboda volje je prastaro filozofsko vprašanje, na katero logoterapija odgovarja pritrdilno. Vsak človek je pri odločitvah po lastni volji v bistvu svoboden, iz česar sledi, da je tudi osebno odgovoren in zmožen osebne zasluge ali osebne krivde. Seveda obstajajo bolezni, ki lahko spodkopljejo človekovo svobodo volje, obstajajo pa tudi starostne stopnje, na katerih svobode volje še ni ali je ni več, vendar to ne nasprotuje logoterapevtski predpostavki, da vsak človek vsaj potencialno nosi v sebi svobodo volje. 

Ad 2. Volja do smisla je izvirno človeška značilnost, prirojena vsakemu človeku, izraža se kot želja, da bi svoje življenje lahko imel za smiselno. Kot taka je osnovna motivacija v človekovi duhovni razsežnosti in je bistveno drugačna od potisne motivacije gonov in potreb. Človeku odpira objektiven zunanji svet, v katerem so njegove možnosti, naloge in vrednote.  

Ad 3. Smisel življenja obsega drugo trojko – ustvarjanje, doživljanje in vrednote stališča. Vrednote stališča pa se delijo na tretjo trojko – smiselna stališča do bolečine, krivde in smrti. Logoterapija uči, da ni tragičnih in negativnih vidikov, katerih s stališčem, ki ga do njih zavzame posameznik, ne bi bilo mogoče spremeniti v pozitivne dosežke. Obstaja pa razlika med stališčema, ki ju nekdo izbere do bolečine oziroma krivde. Ko gre za bolečino, človek resnično zavzame stališče do svoje usode, sicer trpljenje ne bi prineslo smisla. Ko pa gre za krivdo, je stališče, na katero se postavi posameznik, stališče do samega sebe. Še pomembnejše je to, da usode ni mogoče spremeniti, saj sicer ne bi bila usoda. Človek pa kaj lahko spremeni sam sebe, saj sicer ne bi bil človek. Človek ima torej pravico, da postane kriv in je odgovoren za to, da premaga krivdo. Ko s človekom ravnamo kot z žrtvijo okoliščin in njihovih vplivov, ga ne le nehamo obravnavati kot človeško bitje, ampak tudi ohromimo njegovo voljo, da bi se spremenil.

4. Transformacija psihoterapije na osnovi nevroznanosti 
4.1. Razvoj psihoterapije v smeri psihoterapevtovega  razumevanja klienta

Avtentičnost se zagotavlja le z ograjevanjem in razmejevanjem do tega, kar prihaja od zunaj. Vendar pa je Glasserjeva realitetna terapija usmerjena prav k samokontroli zadovoljevanja potreb posameznika. Videti je, da ohranja ta dualizem, vendar pa prvič zavestno postavlja samokontrolo pred kontrolo. Seveda bi Masson tudi v njej našel slabosti, ki ne ustrezajo njenemu namenu.  

Prvi stik psihiatrije s fiziologijo je bil že od renesanse dalje v psihofarmakologiji, ki je proučevala vpliv drog na delovanje možganov, drugi stik pa se vzpostavlja na osnovi odkritja nevronskih mrež in nevrotransmiterjev. Zato pravimo, da je nevroznanost že druga biologija psihiatrije. S širjenjem meja zabrisujmo meje med seboj in svetim. Peck meni, da ima večina težave, ker je prepričana, da je življenje lahko, dejansko pa je težko in zato je treba probleme reševati. Če jih ne, je slabše, smo nevrotični.  Ker je človek psihosomatsko bitje, bi moral biti zlasti pri zapletenejših boleznih zdravljen interdisciplinarno.   

Odnos med terapevtom in klientom se da pojasnjevati z relacijsko in interakcijsko teorijo. Obstajajo v klienta usmerjene terapevtske šole (kar spominja na učenca usmerjeno didaktiko), obstajajo pa tudi (trmasti) ljudje, ki so prepričani, da njegovih problemov in konfliktov nihče ne more razumeti. Model nikoli dovolj dobrega načina ali pristopa je narcisoiden. Samo vsevedni Bog bi razumel njihov problem, če bi obstajal. In v tem primeru kot ireduktibilno kompleksen po Dawkinsu ne bi dopuščal enostranskih poenostavitev. Vendar se tudi prvotna zgodba o narcisu danes pripoveduje na različne načine (Kristeva, 2005).

Zaradi rastoče kompleksnosti in negotovosti je vedno teže kaj novega odkrivati v zmedi moči vodenja, svetovanja in zdravljenja. Ljudem se zaradi samouresničene prerokbe ali Pigmaljonovega načela kar naprej dogaja eno in isto. Astrologinja Bubola ve povedati, da se negativne napovedi uresničijo kar v 90%, pozitivne pa le v 1/3, ker ne verjamemo vanje in nismo navajeni, da bi se to dogajalo prav nam. Posameznik  postaja veliko bolj odvisen od svetovalcev kot je bil nekdaj. Prav zato ni vseeno, kako je do njih naravnan. Ne gre le za to, kakšen koncept ima terapevt in kako ga je/ni sposoben realizirati, ampak tudi dostopnost klienta. 

Poučevanje in svetovanje sta dve specifični dejavnosti, ki sta med seboj poklicno ločeni, ne pa tudi v praksi. Na šoli je učitelj tudi učenčev svetovalec, pedagoški ali psihološki svetovalec pa je obenem vsaj v implicitnem smislu učitelj. Pogosteje kot je videti na prvi pogled   tudi učitelj rabi svetovalca in se tudi svetovalec česa novega nauči. Terapevt je tisti, ki zdravi (gr. therapeia – zdravljenje). Vendar se je danes pojem terapevta razširil in ni več omejen na dejavnost v ambulanti, bolnišnici in tudi ne samo na psihiatrijo. Danes bi bilo najpomembneje vedeti, katere misli, besede in dejanja psihosomatsko vodijo v bolezen in katera k zdravju posameznika. E. Fromm je razlikoval celo med zdravo in bolno družbo. 

Danes se terapija ne ukvarja več v toliki meri z vzroki bolezni kot z navodili za zdravljenje. Ni več pomembna usmerjenost na patologijo, ampak na zdravje. Temu sledi t. im. salutoterapija. Za izbiro svetovalnega modela je odločilno spoznanje, da sta vedenjska okvira sta dva: vrnitev k problemom z analizo ali 2. usmeritev k ciljem z izbrano akcijo. Prvega se poslužuje klasična psihoanaliza, drugega sodobna salutoterapija. Po načelih 'Evropske zveze za psihoterapijo' je cilj humanističnih terapij, ki so se razvijale od sredine 20. stoletja dalje, vplivati na zdravljenje klientov oz. pacientov z uporabo posebnih znanj in veščin, ki temeljijo na razumevanju odnosa med psihosomatskem zdravjem in boleznijo. Cilj je tudi opogumljati klienta k intra- in inter-personalni integraciji.

Učitelj dela večinoma z zdravimi učenci, saj so po novem celo moteni kot učenci s posebnimi potrebami (special educational needs) integrirani z njimi, terapevt pa večinoma z motenimi  oz. zasvojenimi. Tudi NLP je otrok razvoja nevroznanosti.9 V NLP razlikujemo med obemi po osebni identiteti. Ta izraža celotno strukturo osebnega značaja z značilnostmi, ki so pomembne za zmožnost ravnanja. Gre za identiteto osebnih  lastnosti in idealov, socialne odnose glede na starost, etničnost in spol in družbene vloge (oče, zdravnik, državljan ...). 

Običajno  ni jasno, kako lahko izbiramo svojo identiteto glede na socialne strukture in socialne norme, ki vplivajo na naše ravnanje. Upiranje vplivom vodi k njihovemu ponavljanju. Zato ne dosežemo trajne spremembe le s spremembo ponašanja. Po Stoegerjevi in Reiterju (2003) dosežemo preobrat od socialne soodvisnosti šele tedaj, ko lahko zadovoljimo vse osnovne potrebe (po Perlsu svobode, varnosti in edinstvenosti)  sami in šele tedaj stopimo v stik z drugimi. Vse zasvjenosti korenijo v tem, da nam nekaj manjka. To pomeni, da primerjanje z drugimi nima negativnih učinkov, kadar smo najboljši drugi mi sami ali pa to nameravamo postati. Seveda pa je enkratnost oz. avtentičnost za vsakega čisto individualno vprašanje. 

Psihoterapevt D. Grove je izumil ‘čisti jezik’ kot sredstvo transformacijske terapije. Pri tem je uporabljal metafore in simbole, da bi spodbudil klientovo samo-modeliranje. Grove je uvedel tudi pojem čistega prostora kot razširitev čiste metodologije za metaforo prostora in prostorskega sidra. V čistem prostoru čutni položaji niso določeni, ampak jih klient sam ustvarja ob minimalni razlagi. Gre za urejen pregleden mentalni prostor, v katerem klient najde in smiselno premika mentalne predmete. Terapevt mu pri tem pomaga z metaforami. Te se uporabljajo na vseh področjih človekove ustvarjalnosti. V novejšem času so postale popularne kot analogije med možgani in računalnikom. Od hardwerskih smo prišli k softwerskim in mrežnim. Obravnavata jih tudi James Lawley and Penny Tompkins (2000), ki sta napisala knjigo Metafore v duhu, kjer sta opisala Grovejevo teorijo in metodologijo. 

Pojem razumevanja, ki je ključen, je postal najprej pomemben pri sodnih razpravah, kasneje pri razlagi krščanskih verskih tekstov. Danes je pomemben tudi v odnosu terapevta in klienta. Ni vseeno, kako terapevt razume klientov probleme. Ni vseeno, ali terapevt zastopa patogenezo – usmerjenost k iskanju vzrokov bolezni ali motnje ali salutogenezo – usmerjenosti k iskanju pogojev zdravljenja. Razumevanje ni eno samo in nikoli ni popolno, povsem pravilno ali nepravilno. Gre za več ravni razumevanja, ki ga določajo različni dejavniki. Po Perkinsu (Perkins, 1991) razlikujemo tri ravni in v vsaki sta dve stopnji razumevanja. Na prvi ravni gre za razvoj od naivnega do zrelega razumevanja sveta, na drugi od preprostega do kompleksnega in na tretji ravni od osebnega do širše družbenega. Nobene komunikacije ni brez razumevanja, gre pa za to, da bi bila komunikacija glede na širino in globino razumevanja čim boljša. 

Ključ do boljšega razumevanja je v ustvarjanju novih sinaptičnih povezav med možganskimi celicami. Zato naj bi učitelj v težnji po učinkovitem učenju pri učencih podobno kot terapevt pri klientih spodbujal 1. novih povezav med nevroni prek izzivov, ki ustvarjajo povezave, 2. utrjevanje že obstoječih, da 'nevronska stezica' postane učinkovitejša, 3. pojasnjevanje morebitnih napačnih povezav, dodajanje podrobnosti znanim pojmom in utrjevanje veščin (Ginnis, 2004; 14).

Vse terapevtske metode lahko razumemo hermenevtično,10 gre pa za to, da ne bi 'odkrili' premalo ali iz nezavednega izbrskali preveč.  Psihoanaliza je zato lahko tudi nevarna. Nekateri pišejo proti terapiji, drugi pa opozarjajo na nevarnosti nekritične rabe raznih tehnik meditacije npr. transcendentalne meditacije (TM). Razlikujemo tudi med delnimi in celovitimi terapijami, preventivnimi in kurativnimi.   

Ni vseeno, kako si dejstva soustvarjamo z interpretacijo, mišljenjem/razumevanjem, ki ni nič zgolj zasebnega, kolikor pusti stvári besedila sami, da spregovori (ali: če gre za pesem, da zapoje). Interpret soustvarja interpretacijo kot hermenevtični pogovor. Način poteka takega pogovora je dialektika vprašanja in odgovora, v kateri izdelava skupnega jezika ni nekakšna predpriprava orodja za namen razumevanja, ampak se bistveno ujema s samim izvrševanjem sporazumevanja z besedilom, ki nam je zadano kot naloga za interpretacijo. 

V t. im. deleženju na smislu stvari je zaobsežen eden temeljnih pojmov Gadamerjeve misli: stapljanje oziroma zlitje horizontov (nem. Horizontverschmelzung). V procesu razumevanja in interpretacije se horizont bralca zlije s horizontom, ki ga razpira besedilo. V tem procesu prihaja do besede tisto, kar Gadamer (2002) imenuje skupna stvar. Kar pride do besede se godi v jeziku/govorici. V vsem razumevanju je že tudi razlaga in vsako razlaganje poteka v mediju govorice, v sredini govorice, ki pušča do besede priti stvári sámi. Ena izmed najstarejših in najmlajših teorij razumevanja, je, da nekaj razumemo, če znamo to napraviti. 

S hermenevtičnega vidika je razumevanje po jeziku pred razumevanjem po dejanju. Očitno različne rabe jezika vodijo k različnim interpretacijam dejanj, prav tako pa tudi k različnim izvedbam. V NLP-ju so različni vidiki obenem različne možnosti izvedbe. Tako kot preizkušamo različne zaznavne kanale, tudi različne predstave in izvedbe. Kajti, kar ne gre na en način, gre na drugi ali tretji.  NLP se je oblikoval iz treh vrst terapij kot so Eriksonova hipnoterapija, Satirina družinska terapija in Perlsova gestaltterapija. 

Ne nazadnje je ena izmed strategij motiviranja za dejanja navdih in nagovorjenost z besedo. To nas privede k vprašanju odnosa med avtentičnim in skupnim jezikom. Ni vseeno, do katere meje sta terapevt in klient pripravljena kombinirati konformni in avtentični jezik. To usklajevanje pa je pomembno, da ne bi terapevt bistvene probleme klienta prezrl ali 'vrgel čez krov' in ubiral z njim metodo, ki redkokdaj uspe. Z razumevanjem, tradicijo, razlago (interpretacijo) po vprašanjih in odgovorih, sredino in obzorjem se ukvarja hermenevtika. 

Razumevanje se odvija in dogaja s posredovanjem jezika. Proces razumevanja je jezikovni proces. Že Heidegger je v delu 'Na poti do govorice' zapisal, da ‘govorica določa hermenevtični odnos’. Prvi hermenevtični pogoj, pred-pogoj in predpostavka slehernega razumevanja, je, da nas je stvar sama že nagovorila. In ta nagovor kot vprašanje, naslovljeno na nas, terja naš odgovor. V tej igri onkraj otročje igrivosti, v igri vprašanja in odgovora, se izvršuje razumevanje kot pogovor. V pogovoru se lahko razvije navsezadnje kompromis, če so partnerji v pogovoru resnično pripravljeni nanj in skušajo upoštevati tudi tuje in nasprotno. Če sta obe strani pripravljeni pretehtati nasprotne razloge, lahko prideta do skupnega jezika prek neopaznega in nehotenega vzajemnega prenosa stališč oz. izmenjave mnenj.  
Odnos med klientom in terapevtom je prav tako izzivalen kot je izzivalen odnos med učencem in učiteljem. Med obema partnerjema je skrita podobnost. Doslej nismo razmišljali  o tem, da je odnos med učencem in učiteljem po eni strani terapevtski, kolikor je zdrav, odnos med terapevtom in klientom pa je poučen, ker se sicer klient iz terapevtovih nasvetov ne bi učil. Po drugi strani pa tudi terapevt s klientom preizkuša uspešnost uporabljanih metod tako kot učitelj preizkuša vrednost didaktičnih metod z učencem.         

V Dodatku k tečaju čudežev (2004) avtorica piše, da sama terapija ne more biti ustvarjalna. Ozdravljanje je stvar uma, a ta se ne more ozdraviti sam. Splošna smer je napredovanje k resnici. Konflikt med terapevtom in klientom traja, dokler ni združitve z Bogom. Tu gre za neskončno potrpljenje sv. Duha. Pacient in terapevt zamenjujeta mesti, ko se učita drug od drugega. Pacient se sam zdravi in terapevt se ob njem spominja, kaj si je ozdravil.  Pacient je terapevt terapevta, ker ga uči, čeprav mu ta tega ne prizna. »Vsak terapevt se mora učiti od svojega pacienta.« (Dodatek, 2004; 29).  Po salutoterapiji ni pomembno, od kod prihaja bolečina, pomembno je, od kod prihaja zdravje.  

Pri duhovnem razvoju je veliko pasti tudi v odnosu terapevt – klient. Stern in Bristow (1998) iskreno pišeta: »Če (kot učitelj) nisem uglašen z lastno močjo, drugemu ne morem dovoliti, da terja svojo moč nazaj. Če na udeleženca terapije na koncu dneva ne morem gledati kot na sebi enako osebo, se bo odnos končal, ne da bi dozorel.« Lahko bi tudi ugotovili, da v primeru, da vodja tečaja, delavnice ali kake druge oblike usposabljanja, ne opravi sprememb na sebi, ki jih pred udeleženci zagovarja, potem le-ti tavajo od tečaja do tečaja, ne da bi kak resničen razvoj dosegli. Verjetno je, da vodji funkcija 'pomoči za samopomoč' pri iskanju lastnih poti udeležencev manj uspeva. Tečaji ne bi smeli biti izgovor za nezaupanje v lastne sposobnosti, udeležbe proti plačilu in za sproščeno vzdušje, ki ga sicer nimamo.  

Rugelj še zagovarja vsestransko razvito osebnost, ki je, kot je sam ugotovil, redek pojav v družbi. Človek se izjemoma samorealizira kot vsestranska razvita osebnost – VRO, če je izjemno samodiscipliniran, etičen, vsestransko aktiven zaradi širokega svetovnega nazora oz. široke razgledanosti in ima podporo v okolju oz. zna prilagoditi okoliščine sebi.   

Za psihoterapevta je zanimivo prav vprašanje, kako pozdraviti nezdrave dele določenega tipa osebnosti. Zmotno smo prepričani, da se morajo dogodki vedno izteči pozitivno, saj smo vanje vse vložili. Ne pomislimo pa, da smo morda sproti delali tudi napake in sprejemali slabe odločitve. Vendar nas te slej ko prej dohitijo in prisilijo v globlje razmišljanje. V večini primerov so od naše prejšnje odločitve odvisne kasnejše. Vsaka prihodnja odločitev se navezuje na prvotno. Če je bila zgrešena, se nam bodo tudi kasnejše zdele takšne, saj smo že s prvotno pripravili slab teren. »kakor boš vpregel, tako boš peljal« (Štokelj, 2003). Vaja v NLP 'nevtralizacije odločitve' (decision destroying) zato lahko pomeni preprečitev tragedije zaradi nezdravega načina življenja. Bistveno je, da se napačnih odločitev sploh zavedamo kot svojih grehov še preden pride do psihosomatskih motenj. NLP se lahko rabi v smislu provokativne terapije, ki spodbuja iskanje novih virov s pomočjo blamaže (npr. Satirina vloga 'blamer'). V zadnjem času je med našimi politiki veliko obtoževanj.

Glede na to, kako terapevti razumejo odnos med subjektom in objektom, samim seboj in klientom, se razvijajo različne vrste terapije kot se glede na razumevanja odnosa med učiteljem in učencem razvijajo različne vrste pedagogike. Ni vseeno ali je na prvem mestu terapevt ali klient, ali med njima obstaja pogajanje z dogovorom ali ne. Pri smereh humanistične psihologije (npr. Rogersove) je na prvem mestu klient tako kot učenec v pedocentrističnih smereh (reformne) pedagogike (vse za otroka). 

Smeri psihoterapije se še nadalje razvijajo. Ena izmed njih je psihosinteza kot učna pot obvladovanja notranjih konfliktov in integriranja delov (pod)osebnosti. Je ena izmed vrst samovzgoje in pridobivanja pozitivne samopodobe, ki omogoča, da se naučimo zrele uporabe psihičnih orodij - občutkov, čustev in razuma, pri čemer skuša popraviti to, kar je bilo doslej pomanjkljivo. 

V Sloveniji je uveljavljena terapevtska smer tudi transakcijska analiza (kratica TA), ki jo je utemeljil Berne že v 60. letih. Sloventa je Društvo za transakcijsko analizo Slovenije v Evropi pa je to European Association for Transactional Analysis (s kratico EATA). TA je obenem sistemska, znanstveno humanistična teorija osebnosti in terapevtska prakse za ljudi z osebnostnimi, partnerskimi in službenimi težavami. Njeno bistvo je komunikacija transakcijskega tipa. Kot znano gre za tridelni model osebnosti z otroškim, starševskim in zrelim jazom.  V NLP je to lahko prikladna struktura za t. i. pogajalski model.

Po Lewinu (Kobolt, 2004; 102) mora vsak psihoterapevtski model vsebovati naslednje zahteve: 
1.	vsebovati bi morala serijo predpostavk o osnovnih psihičnih procesih
2.	razlikovanje in razlago in funkcionalnega in disfunkcionalnega
3.	razlago, kako pride do disfunkcionalnega
4.	ponuditi niz metod in tehnik za spreminjanje disfunkcionalnega v funkcionalno.
 
Supervizor, terapevt, svetovalec in učitelj imajo skupne veščine aktivnega poslušanja, empatičnega komuniciranja, dialoga, razumevanja težav drugega, oblikovanja in vzdrževanja zdravih in ustreznih medsebojnih odnosov, dajanje podpore, izziv in ustvarjanje povezav ter posredovanje na primeren način. Na določen način so naštete vloge tudi supervizorske.  Supervizor ima določene skupne značilnosti z učiteljem, svetovalcem, terapevtom tudi zato, ker lahko uporablja posamezne dele njihovih metod dela in ker njegova komunikacija sloni na demokratičnih vrednotah, ni pa istoveten z njimi. Njegov namen je usmerjati supervizanta na odgovornost za lastni profesionalni razvoj. Podobno kot učitelj usmerja učenca k učenju, tudi terapevt klienta usmerja k zdravju in svetovalec (npr. Rogerjevega kova) k odgovornosti za reševanje problema in za samorealizacijo. Pri tem je dobro, če učenec oz. klient lahko tudi spremeni načela in osnovna (samoomejujoča) prepričanja svojega ravnanja. Zato se vse te funkcije ne bi smele pojavljati ločeno in izven integrativno edukacijskega procesa, ampak znotraj njega. Šole še vedno 'pošiljajo' problematične učence v drugo ustanovo k svetovalcu ali k terapevtu, namesto, da bi ti profili prihajali v šolo. glede na to, da nihče ni popolnoma zdrav, ni več mogoče cenzurirati zdravega edukacijskega procesa od motenega. T. i. 'duševna bolezen' je lahko le mit, konstrukt, obrambni mehanizem in etiketa odločilnih arbitrov oz. presojevalcev.     

Na področju 'mehkih prehodov' se še vedno premalo učimo drug od drugega. Zato postanejo ti prehodi kaj hitro tradicionalno pretrdi in spominjajo za Foucaultove zaprte prostore, hospitalizacije oz. na psihiatrično zastopanje socialne izključenosti, ki jo Shorter (1997) označuje kot pot od azila (angl. asylum izhaja iz grškega izraza  asylon in latinskega asylos in pomeni nekoga, ki  ne more biti nasilen do prozaka. Ta razvoj kaže, da je psihiatrija dolgo časa slonela na predpostavki miru in tišine. Psihiatrija in prihoterapija sta se razvijali od 
1. faze psihopatologije, prek 
2. faze opredeljevanja in reševanja problemov, 
3. faze iskanja skupnih rešitev do 
4. faze etike udeleženosti. 

Namesto terapevta kot objektivnega opazovalca je stopil terapevt kot sodelavec, sogovornik in soustvarjalec interpretacij. Ključno pri tem je odpiranje in vzdrževanje prostora dialoga. Terapevt in klient drug drugemu verjameta in zaupata, dokler se sesut svet klienta zopet ne sestavi. Koraki zdravljenja so: 1. opolnomočenje klienta (empowerment with strength perspective), 2. včlanjenost (verjetno v skupino), 3. moč okrevanja, 4. celostnost njegove osebnosti, 5. dialog, 6. odpoved temu, da ne verjamemo v moč ljudi. Terapevt v klientu spodbudi prepričanje v lastne moči in sposobnost črpanja iz lastnih virov.  

Zaradi interakcijskega odnosa se tudi učitelj uči od učenca tako kot terapevt od klienta in svetovalec od svetovanca, čeprav tega priznanja iz njihovih ust ne slišimo kot da za nekatere profile interakcijska identiteta ne velja.  Nekateri psihiatri se ukvarjajo tudi z vprašanji dobre edukacije, tako W. Glasser v ZDA ter Požarnik in Ščuka pri nas.   

NLP nudi vsem tem profilom najširšo sistemsko praktično procesno osnovo učenja glede na vsebine ali ne glede nanje. Danes je največje povpraševanje po načinovnem znanju. Že Arhimed bi premaknil svet s tečajev, če bi vedel, kako. In vsakokratni izziv za psihoterapevta na srečanju s klientom je najti tisti vzvod (leverage) v tistih čarobnih besedah stvarjenja, ki bodo klientu to omogočile. Pot spreobrnjenja, metoda sledenja. Tisti sveti kraj, kjer se najdeta eden in drugi, je kraj odrešitve.  

Avtorja Booth, N. & Price, S. (2005) sta prepričana, da pomeni diamantno pravilo več kot zlato pravilo, ker pri slednjem vplivamo na drugem zaradi sebe, pri prvem pa nase zaradi drugega. Iz drugega partnerja je treba izvabiti najboljše na osnovi ugotovljenih vrednot in isker-pravil ali kot pravimo v NLP sprožilcev. Izhajata iz stališča, da si najbolj želimo doživljanja prijetnih čustev, celo bolj kot materialnega blagostanja, ker so najpomembnejši odnosi. Vrednote se nanašajo na to, kar si ljudje želimo, iskre pa na to, kako si želimo. Ogenj vrednot so čustva, ki rabijo t.i. iskre. Ljudje delujemo zaradi čustev, ki se nanašajo na vrednote. Gre za proaktivno odkrivanje obojega, kar je za oba avtorja uporabno v družini (zakonca, starši-otroci), v službi med sodelavci, med prijatelji in seveda v razmerjih učitelj-učenec, terapevt-klient.

Za Gostečnika (Gostečnik, 2005) je sveto – sakralno ključno eksistencialno doživljajsko obeležje našega smisla in dojemanja sveta. Piše o  sakralnem prostoru med jaz in ti, o sakralnosti odnosa, kar pomeni o sakralnosti v nas kot naše samopodobe in izven nas, ki se izkazuje v proizvodih ustvarjalne sakralnosti. Pogosto se ne zavedamo v zadostni meri božje milosti, ki nam je podarjena za transformacijo (predelavo) zamer, ki jo razume znotraj relacijske paradigme. Če je nosilec sakralnosti lahko psihoanalitik, je lahko tudi psihosintetik in če lahko eden ali drugi upošteva materialno-fiziološko oz. nevrološko stran določene težave, motnje ali stiske, lahko taisti upošteva tudi njeno duhovno-religiozno stran. Če se je Freudova psihoanaliza konstituirala kot zoperstavljanje religioznemu-teološkemu diskurzu, pa se Gostečnikova psihoanaliza utemeljuje prav v njem.   

Psihiater mora biti pripravljen prenašati enako bolečino soočanja z resnico kakor pacient. Hodil naj bi pred njim, če ga hoče voditi. Odnos med njima je igra resnice. Odpovedovanje zaradi ohranjanja ravnotežja je manj boleče kot odpovedovanju ravnotežja zaradi trenutnih užitkov. Peck prizna, kaj je v psihiatriji znano in kaj ni. Nekateri vidijo nevrozo v religioznem posamezniku, drugi v ateistu. Nekateri menijo, da je podzavest slaba (Freud), drugi da je dobra (Jung, Peck). Podzavest je zaveznica psihiatra, kadar se mu pacient upira. Je modrejša kot smo mi. Laže bi uspevali, če bi se bolj zanesli na božjo milost, tako je pa pogosto ne vidimo. 

Kristeva (2000) sprejme iz psihoanalize za prihodnost pojem pulzije, ki je energija vzpostavljanja in osmišljanja odnosa. Razlikuje med pulzijama življenja in smrti. Prva je integrativna, druga pa je dezintegratiovna, fragmentacijska. Psihoanaliza bo pomembna po upoštevanju dejavnikov, psihičnih stalnic (od biologije, pulzij, jezika) in tistih, ki se bodo želeli spremeniti. Obenem bo sprejemala Freudov skepticizem in prilagoditev psihološkega diskurza. Freud je iz psihiatrije prevzel pojem 'narcizma' in ga rehabilitiral. Ljubezen do drugega se je razvila iz prvotne ljubezni do sebe. Tudi v prihodnosti se bomo spraševali iz katere neumne galaksije vzhaja temno sonce depresije in zakaj nas njegovi nevidni žarki potiskajo v tla, posteljo, odrekanje in nemost. Depresija kakor žalovanje skriva v sebi agresijo do izgubljenega objekta.  

Človek z lastno aktivnostjo in s pomočjo drugih uresničuje kolikor je mogoče v čim večji meri svoje potenciale. Fromm je bil humanistični psiholog in antropolog. Izhajal je iz psihoanalize. Fromm je razlikoval med človekom, ki se odpira življenju in drugemu (biofilija), ljubezni do drugih ljudi in narave in zaprtim človekom, ki se zaradi zasvojenosti  odpoveduje samokontroli, beži pred svobodo, ki vodi regresivno k sindromu propadanja, ljubezni do smrti (nekrofilija) ali neproduktivni ljubezni do sebe (narcizem).

Peck (2006) striktno loči zaljubljenost,11 ki ostaja znotraj meja ega od ljubezni kot duhovne rasti, ki jo razširja. Treba je imeti nenehni nadzor nad seboj in samodisciplino z odprtostjo z kritiko. Ljubezen je za Pecka želja, da bi razširili svojo duhovno rast in prav tako duhovno rast koga drugega. Duhovna rast je stvar vseživljenjskega učenja. Zato prav kratkih psihoterapij ni. Začuda za Pecka ljubezen ni občutek ali čustvo. Zaljubljenost je nagonska prevara, da je drugi že popoln in da bo večno trajala. . mit romantične ljubezni dela škodo. Zaljubljenost je sicer iluzija, vendar blizu ljubezni. 

Ambivalenten pomen ima tudi transakcijska analiza, ki se je razvijala iz Bernejeve zasnove. Lahko veliko vemo o mehanizmih odnosa med otrokom, odraslim in staršem, toda kako ta povezava uspeva je od primera do primera drugače.           

Kompulzivno ponavljanje lahko razlagamo na več načinov, a nobena teorija ni zadostna. Morda imaš z enim partnerjem res dovolj časa, nimaš pa dovolj sredstev in ne veš, ali jih boš sploh kdaj imel. S projekcijo nerazrešenih konfliktov vanjo sem začel že prej, zato se mi ni zdela dovolj dobra. Harmoničen odnos je pri eni ali drugi šele na koncu. Faze preizkušati znova, čeprav so dajali na začetku boljši videz! Prav projekcijska identifikacija je mehanizem prenosa konflikta od znotraj navzven. V zakonu se ponavlja v odnosu. Dokler ta mehanizem deluje, je odnos premalo demokratičen, ker ne more biti bolj.  Integrirana spolnost onemogoča nevrozo. Pri ozaveščenih pacientih postane njegov odnos do psihoterapevta še pomembnejši kot psihoterapevtov odnos do njega, ker se po njih meri psihoterapevtova uspešnost. Zato je verjetno, da meri psihoterapevt uspešnost z drugimi merili kot ga meri pacient ali klient zlasti tedaj, kadar nista dogovorjena za skupna merila. In to je danes še vedno prej izjema kot pravilo.    

Videli smo, da je Masson svojo psihoanalizo in psihoterapevtsko prakso drugih terapevtov razumel negativno. Z logičnega vidika bi mu lahko očitali napako 'pars pro toto', da je kot psihoanalitik sodil vsej psihoterapiji. Poznamo pa tudi pozitivne primere samorazumevanja. Fengler (2007) razlikuje med pomočjo iz zbeganosti, kot obrambo pred lastnimi problemi, kot nadomestilo za stik, nudenje pomoči kot usoda, mistični koncept nudenja pomoči z božjo pomočjo. V tej knjigi so razloženi različni motivi, po katerih terapevt deluje in negativni vplivi klientov na terapevta, zaradi katerih tudi poklicno izgoreva.12  Zbeganost, obramba, nadomestilo… očitno niso diagnoze, po katerih bi (bodoči) klient lahko sklepal, da ima izbrani psihoterapevt vse stvari oz. izkušnje že »pošlihtane« v glavi. Lahko pa predvideva, da ima druge primerjalne prednosti, ki bi mu v dobrih stikih z njim pomagale osmisliti njegove obstoječe izkušnje ali najti pot do novih. Massonova diagnoza blodenj ga pred takšnimi predvidevanji svari, vendar pa mu tudi ne bi smela že vnaprej zapirati vrat.  

Kot smo videli nekateri psihiatri (Glasser, Peck, Marshal itd) tudi antropološko na novo klasificirajo in tematizirajo človekove potrebe. Podajmo še klasifikacijo Iana Marshalla (1997, 2006). Človekove motive je na osnovi Maslowe sheme razdelil na 8 pozitivnih in 8 negativnih. Pozitivni so razsvetlitev (+8), svetovna duša, služenje višjim ciljem, skrb za prihodnje generacije, vrhunsko obvladovanje, notranja moč, družabnost in raziskovanje (+1), negativni pa so od prevelike samozavesti (-1), jeze, požrešnosti, strahu, lenobe, apatije, občutka krivde do razosebitve (-8). Iz teh motivov sledi, da je druženje konstruktivno ali destruktivno. Kapitalizem je v krizi, ker sloni na negativnih motivih namesto na pozitivnih. Res je, da drug drugega potegnemo po vrednotni lestvici navzgor ali navzdol. Zato ni vseeno, s kom se družimo in kako svoje socialno okolje soustvarjamo.  

5.	Zakaj se klienti poslužujejo psihiatričnih in psihoterapevtskih storitev?

Odgovora na to vprašanje ni težko najti. Vsak ima duševne rane, bolečine in travme. Te so komaj spoznavne ali že na meji neznosnosti. Kot vemo so se stari modreci ukvarjali z odpravljanjem trpljenja (lat. homo patiens) že v antiki, vendar iz njih prav lahke poti ni. Rozmanova opozarja, da napačni poskusi odpravljanja trpljenja vodijo v še večje zasvojenosti. Raziskave kažejo, da je število ljudi, ki trpijo zaradi posledic travmatičnih dogodkov mnogo večje, kot se je do sedaj mislilo. Ljudje, ki so preživeli travmatične dogodke, so bili pogosto prezrti v projektih nudenja pomoči, ali pa celo niso bili resno vzeti. Danes je psihotravmatologija veda, ki se hitro razvija in teoretično in praktično prispeva k razumevanju in obravnavi ljudi, ki imajo za seboj travmatske izkušnje (zlorabe, naravne in prometne nesreče, nasilje, ropi, vojne travme idr.).

Delavnice iz psihologije travme potekajo na raznih koncih sveta in v Sloveniji. Na Inštitutu IPSA potekajo že tretje leto. V preteklih delavnicah smo obravnavali osnove travmatskega stresa in področje dela s travmatiziranimi otroki in z družinami in svetovalno in psihoterapevt-sko delo s travmatiziranimi osebami.  V delavnici dr. Roberta Oravcza se odkrivajo sociokul-turne vidiki travme. V naslednjem letu pa bomo obravnavali še dolgoročne posledice travmat-skih stanj (samouničevalnost, disociativna stanja, osebnostne motnje,odvisnost) ter posvetili posebno skrb osebam, ki delajo z ljudmi, ki so utrpeli travmo in obravnavali tematiko izgorelosti pri delu, kontratransferja in skrbi zase.

Vsebina delavnice 'sociokulturni vidiki psihološke travmatizacije'. Večina ne ve, kaj je psiho-loška travma. Psihološka travma je kompleksen bio-psiho-sociokulturni pojav. Percepcija psihološke travme je povezana s spremembo človeške civilizacije v celotni zgodovini, hkrati pa množično z življenjskimi dogodki vpliva na sociokulturne značilnosti doživljanja katastrofo določene populacije. Ti vplivi se pokažejo že v generaciji tistih, ki so sami utrpeli travmatske vplive, obstaja pa tudi možnost različnih oblik transgeneracijskega prenosa trav-me. Družbena travmatizacija pogosto vpliva tudi na medetnične odnose ali pa na politične odnose nasploh. Še posebej pa je potrebno omeniti tiste posameznike ali družbene skupine, ki so kjerkoli v preteklosti prestali masivno, dolgotrajno delovanje travmatogenih dejavnikov, kot so taboriščniki, vojni ujetniki, begunci, žrtve etničnega čiščenja ali politično motiviranih množičnih posilstev. Travme pogojujejo katastrofični dogodki (taboriščniki, vojni ujetniki, begunci,  politično motivirana posilstva). Politično-militariastični ekstremizem (obe svetovni  vojni in razpad Jugoslavije) je pravo leglo zanje. Njihova lastnost oz. slabost, na katero smo premalo pozorni, je tudi, da se medgeneransgeneracijsko prenašajo. Zato iz potlačenosti izbruhnejo nenapovedljivo, vendar na splošno predvidljivo.
 
Negativni strouki so leglo zanje. Če je strouk pozitiven, komunikator laže svojo pozornost dobro usmerja, če hoče dobiti dobro povratno informacijo kot če je negativen. Dober stik dosežemo s spremljanjem vedenja sogovornika. Vsak psihoterapevt ve, da mora klienta najprej spremljati, da bi ga kasneje vodil in pri sogovorniku ugotavlja, če mu sledi.  

V zadnjih 20 letih je prišlo do pomembne paradigmatske spremembe v psihoterapiji, ki se odraža znotraj različnih smeri psihoterapije. Govorimo o premiku iz psihologije ene osebe k psihologiji dveh oseb. To ima pomembne posledice za teorijo in prakso transakcijske analize. V tem pristopu se na klienta in terapevta gleda kot na sistem recipročnega vzajemnega vpliva. Terapevt in klient vplivata drug na drugega in soustvarjata vse, kar se dogaja v terapevtski situaciji. Gudrun Stummer je ena izmed sodobnih relacijsko transakcijskih terapevtk, ki vključuje integracijo različnih psihoterapevtskih pristopov. Vprašanje je, kako se rabi ta v edukacijske namene. Meni, da je »duševno zdravje v zadnjem času čedalje pogosteje predmet razprav v širši javnosti. Prvi razlog temu je gotovo zavest, da duševne bolezni niso nekaj oddaljenega in čudaškega, ampak da so prisotne tako rekoč v vseh strukturah družbe in da imajo osrednjo vlogo pri posameznikovem splošnem počutju, telesnem zdravju in uspešnem življenju. Lahko bi celo rekli, da smo kot družba prisiljeni resno razmišljati o duševnem zdravju, saj duševne bolezni zavzemajo 15% delež vseh bolezni neke družbe, kar je več kot delež rakavih obolenj, če pa k temu prištejemo še posredne posledice duševnih bolezni in njihovo povezavo z drugimi fizičnimi boleznimi, bi bil ta delež precej večji.« Čedalje bolj verjamemo, da je zdravje psihosomatsko pogojeno.

Glasser je avtor realitetne terapije, s katero je po mnenju A. Trstenjaka vpeljal pojem vodenja (guidance) v psihoterapijo. S tem je pokazal, da psihoterapija ni nujno vezana le na delo z ljudmi, ki izkazujejo sindrom YARIS (Young, Articulate, Rich, Intelligent, Sucessful), ampak se z njo da pomagati tudi prestopnikom, odvisnikom in množici še drugače neuspešnih ljudi. Metoda je zelo široko uporabna. V Evropo je prvič prodrla v 70-ih letih preko dela z mladino v slovenskem vzgojnem domu. Danes realitetno terapijo posamezniki prakticirajo v skoraj v vseh evropskih deželah, v petih pa organizirano, preko inštitututov in društev. 

W. Glasser opredeljuje problem duševnega zdravja kot samostojno bitnost (ne le kot odsotnost bolezni). Če hočemo biti učinkoviti in hkrati prihraniti ogromna sredstva, je problem duševnega zdravja treba reševati predvsem zunaj zdravstva. 

Takšno opozorilo poznamo že s strani svetovno znanega psihiatra Glasserja (Glasser, 2003).  Ta zapis je pisan s strani klienta in služi klientom kot odjemalcem psihiatričnih in psihoterapevtskih storitev, poučen pa je tudi psihoterapevtom kot refleksija njihovega delovanja in kot povratna informacija na to delovanje.14 Morda bo katerega izmed klientov napotil k boljšemu premisleku, katerega psihoterapevta z S.P. ali privatnega psihiatra izbrati. Kot vemo, lahko hitro prihaja do neusklajenih pričakovanj. Zlasti klient pogosto od terapevta pričakuje preveč. Zamenjuje ga celo z vsemogočnim Bogom ali pa le-ta zamenjuje samega sebe. Ali pa daje takšen vtis, ne da bi se ga zavedal? Pasti v medsebojnih stikih je več. Ne gre le za to, kdo se ima za  vsevednega, ampak tudi zato, kdo ima prav in kdo na naj bi poznal motive individualne osebnosti. Kot v odnosu med državo in državljanom je tudi v odnosu med psihoterapevtom in klientom vprašanje pooblaščenosti za vodenje. Ljudje radi slepimo sami sebe. Morda prihaja klient psihoterapevta učiti, kateri pristopi so pomembni zanj. Prihaja zato, da bi mu dokazal, da ga ne rabi, ker itak on po introspekciji in 'poljubni psihoanalizi' ter s pomočjo pisanja dnevnika ve o sebi več kot bi kadarkoli lahko vedel o njem psihoterapevt po ekstrospekciji in po analogiji z drugimi. Klient ima neprestano vtis, da mu psihoterapevt vsiljuje model velikega Drugega oz. Velikega brata ali celo, da mu po orwelovsko vzvratno spreminja resnico. Nezavedno hoče imeti prav, zlasti, če mu psihoterapevt sicer prijazno nasprotuje. Klient se lahko postavlja v pozicijo učene nevednosti, po kateri sicer nič ne ve o psihoterapevtskih konceptih in metodah, toda prav gotovo ve, da mu prav te, ki se izvajajo na njem, ne ustrezajo. Njegovo nezavedno ne terja resnice, terja pa pravico in pravičnost. Terja razumevanje, ki je enako tistemu, kako mati razume otroka. Vedno znova naplavlja na površje nedopustna poenostavljanja s psihoterapevtove ali psihiatrične strani. 

Terapevti, psihoterapeti in psihiatri se združujejo v razna društva in združenja, klienti pa ostajajo tako kot pacienti v zdravstvu nepovezani oz. razdrobljeni. Običajno je tudi razdrobljeno njihovo izkustvo o motnji ali težavi, zaradi katere trpijo kot homo patiens. Prenašajo jih na otroke, če jih imajo in prinašajo jih k psihoterapevtu, če se odločijo zanj.   Sami od sebe si ne izmenjujejo sporočil o tem, kakšne so njihove bolečine, motnje in zadrege. Nimajo niti strokovne revije kot psihiatri niti časopisa kot ga imajo klošarji kot Kralji ulice (istoimenski časopis).  V skupine jih združujejo kvečjemu psihoterapevti z namenom, da bi merili njihov socializacijsko konformni napredek.    

Kompan Erzarjeva (2007) na osnovi lastnih izkušenj dela s klienti trdi, da novi partnerji postanejo zrcalna slika prvotnih vezi, ne glede na to, kolikokrat se poročijo. Določena oseba tudi ob njih čuti, da se jim ne sme zaupati in se jim prepušča le na določen način. Ostane zaprta vase, da prepričanje v samozadostnost ni ogrožena.  To, kar je bilo od prvotne zunanje grožnje ponotranjeno, se ponavlja v kasnejših nevrozah in psihozah. Umik, ki je bil sprva funkcionalen, postane patološki. Čustveno izsiljevanje je nastajalo zaradi umikanja. Fantazijske zadovoljitve namesto iskanja realnih. Teži k izolaciji in pasivizaciji, krut pogled na druge. Te oblike lažne samostojnosti izhajajo iz samozaščitniškega življenjskega sloga. Odraslim se zdi preveč nevarno izpostavljati se drugemu, da bi ga zapustil. Ne ve natanko, kaj je tedaj čutil in kaj sedaj. Ni navajen razmišljati s srcem. Raje ponavlja znano pot kot da bi se spremenil. Tudi v novi situaciji raje sam poišče razrešitev občutij kot da bi počakal, če bo drugi morda drugače reagiral kot so starši. Za te posameznike je preveč nevarno, da bi se izpostavljali na milost in nemilost drugemu. Odrasel zmore marsikaj, če ne rabi več obramb iz otroštva. Videti je, da je Harris (2007) opisal celo strategijo treniranja preseganja uničujočih iger. Za odrasle je edini način podoživeti prvotni občutek strahu, da bi ga premagal. Na to se nanaša tudi NLP tehnika ponovni vtis.    

5.1. Avtorefleksija klientovega odnosa do psihoterapije

Počutim se kot Sizif, ki vedno znova valim skalo razumevanja do božjih višin, a se mi  po neprevidnosti ob novih primerih zvali v dolino. Sizif je tudi igra v TA kot bomo videli v zadnjem poglavju. Gre za izmenjavo obsojanj in opravičevanj. Na filozofskem oddelku so nas učili kritičnega življenja in dvomljenja, v življenju mi pa to včasih škoduje. Razočaran sem nad seboj zaradi te ambivalentne vloge znanja.  V tem zapisu so sledi znanja in prepričanja ter neuslišanih pričakovanj. 

V letih 2001-2003 sva z ženo obiskovala zakonca Krmelj v organizaciji Jesej. Ta terapevtska srečanja so zaznamovala najin odnos glede na spremenljive in v precejšnji meri neljube in nasprotujoče učinke. Na ženo so imeli obiski drugačen učinek kot name. Medtem ko ju je Tončka zagovarjala, pa sem jaz ostajal zajedljiv in jezljiv kritik. Še danes menim, da so nas tri različno razumeli. Mene sta spravljala na Prokrustovo posteljo družine kot vrednote same po sebi. Težko je sprejeti, da si v družini in v terapiji nekakšna zgolj sekundarno pomembna oseba, ki je potrebna zato, da sistem funkcionira. Neprostovoljno dajanje prednosti drugim – v prvi družini moji sestri, se mi je priskutilo v raznih situacijah vedno znova. Namesto na široko srce sem naletel na njun zamejeni socialni realizem in na navijaški klub za enostranske rešitve. Prihodnost za naju ali za vsakega posebej naj bi bila le takšna, kakor sta jo odpirala in njuno razumevanje je bilo le prepoznavanje.  Toda to ni najbolj bistveno. Učila sta me ljubiti in verovati. In zato se danes upam postaviti pred Boga.  

Po več letih prihajanja k terapiji, ugotavljam, da imajo naša srečanja velike, skoraj nepozabne učinke. V ogledalu terapevta sem naletel na mnoge lastne sence, projekcije, bolečine. Z nejevoljo sem ugotovil, da sem bil tudi sam deležen zlaganosti življenja. Ambivalenten odnos do nekateri oseb je bila res posledica moje neodločnosti. Nisem znal oceniti, kaj so primarne pridobitve in kaj so sekundarni učinki. Zdi se mi, da mi je šlo bolj za komunikacijske kozmetične popravke kot pa za zdravljenje travm iz preteklosti na relaciji strah – ljubezen. 

Bil je čas zakonskih tegob, bil pa je tudi čas poskusov njihovih rešitev. Protagonisti rabljev in  žrtev so se izmenjavali. Konkretne ravni sporov niso več pomembne glede na abstraktno shematske argumentacije. Lahkotnost (samo)obtoževanja se je spreobrnila v težavnost samopopravkov. Jasno je, da občutek lastne žrtve spreminja drugega v žrtev pa čeprav je to psihoterapevt. Jasno pa je tudi, da že vnaprejšnje opravičevanje psihoterapevtovih postopkov pomeni njihovo neopravičenost. Tako je bila v mojih očeh (z brunom) videti advokatura zakonske družice. V katerih primerih je psihoterapevt upravičen do svoje zmote glede klientovega stanja in ali to zmoto sme popraviti brez opravičila?  

Dejstvo, da pacient-klient pri zdravljenju ne sodeluje v načrtovanju tega procesa mu daje občutek manipuliranosti in infantilnosti, čim dlje postopek traja. V mojem primeru terapije pri zakoncih Krmelj je šlo predvsem za vprašanje, ali smo drug z drugim marali govoriti o bistvenih vprašanjih. Do kdaj je še smiselno določeno zakonsko zvezo vzdrževati na mejah  (ne)znosnosti, čeprav je bila že zdravju škodljiva zaradi meja obojestranskega nesprejemanja? Je že res, da se partnerja sama odločita, ali jo je treba prekiniti, toda razmišljati v smislu razlogov za in proti. Neodgovarjanje na moje kritike je s strani obeh psihoteraptov sem štel kot njuno samozaščitniško slabost. Verjetna sta bolje kot jaz vedela, da mi konceptualno ne ustrezata in da bi s tem le 'prilivala olje' na ogenj besa. Po drugi strani pa zaradi stanja 'priučene nemoči' nisem maral sprejeti posledic morebitne svoje napačne odločitve. 

Moje zamere do staršev in soproge so se dopolnile z zamerami do njiju. Moj 'ne pustim se' je klicalo po Jezusu, ki si je vse krivice dopustil, si vse grehe naložil in je vse prenesel. Ne obsojajte, ampak dopustite skrivnost vere. Veliko je skritega življenja, ki se noče kar samo od sebe razodeti, veliko je nedogovorjene delitve dela, ki se konča z 'vsak po svoje moli'. Kaj naj bi mi rekli, da bi verjel in kaj naj bi naredil, da bi to imelo verodostojnost. Moje prvo opozorilo drugim klientom je, da je od vas odvisno, ali boste dovolili, da se psihoterapevt na vas uči ali pa boste počakali, da se nauči primernega pristopa na drugih klientih, vaš vlak pa v tem času odpelje drugam.    

Danes kot tečajnik SDI razumem, da bi se kot zeleni moral pridružiti ljudem, ki jih Porter označuje kot rdeče – akterje, ker mi sicer ostaneta dve neproduktivni možnosti: ali načrtujem akcije, ko vzletava Minervina sova, ko je že mrak ali pa v kritiki razmer za vsako ceno in umikanjem v notranji svet ostanem sam proti vsem.  Jasno je, da se psihiatri in psihoterapevti ne morejo razumeti z intelektualci druge vrste, ker le-ti razmer nimajo za samoumevne, sploh pa ne ob tako nejasnih predpostavkah, ki jih le malokdo izpostavi. Vemo, da misel akcije še ni akcija na osnovi misli. Domišljal sem si, da sem kompleksna osebnost, ki rabi tudi kompleksne odgovore. Pogrešal sem prepričevalno vlogo in dialoški način usklajevanja med terapevtom in klientom, da bi kot klient imel zaupanje v reševanje problema. Zaradi strahu pred napačno odločitvijo sem akcijo zlahka zamenjal za pseudo-spoznavanje. 

Moje spremenjeno mnenje je, da človeški problemi niso večji od odrešitve in morda tudi ne od predlaganih rešitev. Iz NLP-ja vemo, da imamo različne zaznavne položaje. Tega, česar se na tečaju ne obravnava pa je, kako se postavljati, da bomo z lastnimi odločitvami najbolj zadovoljni in da bomo iz situacije potegnili kar največ. Vemo, da se da odločitve popravljati, kar je decision destroying tehnika. Vemo, da se  da po Diltsovi piramidi sprejemati skladne odločitve in si spotoma dodajati manjkajoče vire. Tedaj si videti v božanski poziciji. Žal pa ni še nihče od obstoječih ali bodočih trenerjev povedal, kako mu to uspeva. Sam delam pred očmi bralca in pred lastnimi očmi, tako da o sebi pridobivam drugačen vtis, ki se imenuje ponovni . gre za t. im. ponovni vtis reimprinting, ki je ponovna iznajdba – reinventing. 

S časovne perspektive petih let gledam na konflikte s psihoterapevtoma kot na nedogovorjeno delitev dela kdo bo na koga vplival in za kakšno osebno ceno. Zato je bila nejasno tudi (samo)odgovornost. Klical sem jo na zagovor za »nepooblaščena vtikanja«, ki se ga ni udeležila. Tudi Kristus je molčal pred inkvizitorjem! Kakor nisem poznal vsebine njene 'zdravniške etike', tako tudi nisem vedel, do kam lahko pridem s pričakovanji klienti. Samo to dejstvo, da so bila pričakovanja previsoka je prav tako nezadostno za razumevanje nastalega stanja kot priporočilo, da naj bi vsak sprejemal vse, kar mu prinese življenje na pot. V te opredeljene bele lise sem lahko projiciral zamer in jeze, kolikor mi je bilo drago. Pri tem sem dobro vedel da ta svoboda izbire 'krajšega konca za daljšo nezaključeno zgodbo' ni produktivna. Zdelo se mi je, da psihiater in psihoterapevt konflikte samo odkrivata, razrešil pa naj bi jih klient sam. Še danes me čudi, kako malo se je mogoče dogovarjati v vlogah klienta do terapevta v času demokracije. Čas osebne transformacije še traja kot čas ruminacije.15 

Zdi se mi škoda, da smo klienti kot odjemalci psihoterapevtskih storitev nepovezani in vsaksebi, da ne vemo, kakšne skupne težave z vami še imamo. Psihoterapevt sam organizira skupine, da bi se člani učili drug od drugega, kako reševati življenjske probleme. To je dobro, vendar pa ni skupine, ki bi razmišljala in se pogovarjala o svojem razumevanju psihoterapev-tovih navodil, nasvetov, vtisov o njem in njegovem vplivanju nanje. Zato ostane še veliko 'nepospravljenega podstrešja', predsodkov in enostranskih mnenj zgolj s subjektivnega zornega kota. Cilj psihoterapije bi moral biti odpraviti konflikte. Ker pa se tega tako hitro ne da, bi bilo treba najprej razkriti, ali je klient obveščen o možnostih preseganja konfliktov. Ker ni pogosto prehitro odneha. Očitno mora vsak sam presegati dejstvo nesporazumov, ki nastanejo med klientom in terapevtom zaradi neusklajenih pričakovanj.    

Šele kasneje sem pri študiju TA ugotovil, da sem s psihiatrinjo igral igro 'psihiater', v kateri sem ji dokazoval, da ona in on pač ne moreta rešiti mojih problemov, ker se empirično ne spoznata nanje.  Psihiater in psihoterapevt dokazujeta, da če klient zavrača njune nasvete, je tem slabše zanj. Vendar pa je poklic psihoterapevta tudi težji zanju. Vzdrževal sem položaj »jaz nisem O. K., ti nisi O. K«. Spoznal sem, da ostajam njun mentalni odvisnik, dokler jima njunih enostranskih pogledov ne odpustim. Lahko naknadno sprejmem, da sta mi držala prav takšno ogledalo, kakršnega nisem želel, ker nisem bil to, kar naj bi po teleološkem modelu končnih ciljev bil. Očitno je to ogledalo (Sneguljčice) takšno, da rabi najdaljši obračun z lastno vestjo. 

Klient naj bi namreč po naknadnem napotku 'od komunikacije s psihoterapevtom' vzel to, kar je dobro zanj. Potreben mi je bil radikalnejši odnos z očetom. Tedaj sem imel še preveč kompromis-nega. Pokazala mi je, da se s takšnimi 'zgolj vase usmerjenimi obrazci', ki so kritični do vseh drugih pristopov, ne pride nikamor. Če bi že prej znal gledati le napolnjeno polovico steklenice, ne pa prazne, mu ne bi bilo treba priti k njej. Nihče ne more klienta – učenca naučiti 'pravilnega načina gledanja', če ga ta odklanja. Njeno prepričevalno vlogo sem prav tako prezrl kot nagovarjanje mojih motivov. Tedaj še nisem bil sposoben iz navidez podobnih situacij, izvleči drugačne rezultate. Imel sem ju za starša, ki se ne znata vživeti v svojega otroka. Zato tudi nikjer nisem našel odgovora na moje zgodnje deficite. Ker sem zaželene rezultate projiciral v nedoločeno prihodnost, sem sebe, ki je rad vedno že doma, spreminjal v po svetu fantazije blodečega Ahasfera.  Največji delež sem interpretiral kot najmanjši. plačnik ali investitorju svojih aspiracij pripadalo. Neartikulirano je postalo nesmiselno in vredno zavrnitve. To je model žrtve, ki druge prek pisemskega preganjanja (spodbujanja) spreminja v žrtve svojih neizpovedanih in neizpolnjenih želja.        

Ni  statistike o tem, kolikšen procent klientov določen psihoterapevtski pristop doživlja kot sprejemljiv in kolikšen procent kot nesprejemljiv zanj. Vsak klient je individualni primer, toda klienti imamo tudi skupne težave. V socialnem polju to, kar zadeva enega, zadeva na nek način tudi drugega. Zato presojam tudi   v imenu klientov, ki niso ravno moji somišljeniki.         

Zato bi bil smiseln korak, da klient psihoterapevtu naknadno sporoči, kako je razumel njegove intervencije in da se o njih z njim pomeni. To je sicer možno, je pa malo verjetno, ker se psihiatri pred klietovimi prostimi asociacijami ograjujejo z limitiranim časom. Vendar bi tako  psihoterapevt lahko dopolnil svoje prejšnje terapevtske postopke, marsikaterega izmed njih popravil, klient bi pa dobil boljši uvid v njihov pomen. Malokdo je zainteresiran za to, čemur Watzlavick pravi 'komunikacija druge vrste'. Pogosto se tistega, kar je bilo 'izgubljeno v prevodu' ne rešuje z isto osebo, ampak z drugo. Ločeni zakonci skušajo zadovoljiti življenjske aspiracije z drugim partnerjem, pobegli klienti pa poiščejo  drugega sogovornika. Terapevt in psihiater bi imela manj klientov, vendar bi se iz njihovih zgodb več naučila. Tako pa Krmeljeva in drugi mislijo, da se »z intelektualci ne da«.   

V očeh nepoučenega in nevednega klienta nekateri psihoterapevti že na začetku storijo napako, da ne obvestijo klienta o pogojih uspešnosti zakonske ali individualne psihoterapije, se ne dogovorijo z njim za sodelovanje in ne izpostavijo ciljev psihoterapije. In potem, ko zadeve ne gredo 'po maslu', se v njegovih očeh izgovarjajo, da  ne zmorejo več in da ne bi nikamor prišli, če bi z vsakim tako delali. Projicirana nesreča, da klient ne zna biti tako konformno naravnan, kakor bi to najbolj ustrezalo večini psihiatrov in psihoterapevtov, se vrača h klientu v tem smislu, da mu navsezadnje noben psihoterapevt ne more pomagati.   

Nekateri ljudje smo bolj nagnjeni k hitri jezi kot drugi, ki so »počasne jeze«. V Bibliji piše, da naj nad mojo jezo sonce nikoli ne zaide. Kako prav je imel Nietzsche z izrekom, da se šibke narave vedno maščujejo. Nepriznana in nesprejeta oseba rabi pravičnost v smislu povračila krivice, ki so mu jo povzročili drugi. Pri tem ni pomembno, ali je ta jeza usmerjena projektivno na drugega ali nase v smislu 'krivdenja sebe'. Jeza terja ukrepanje. Izraža se v (samo)zanikanju. Je distresna in agresivno manifestativna. Je ponovljiva in težko odnehljiva. Čeprav je iracionalna (iz neznanega razloga) pa vendarle lahko v službi razuma. In izjava, da so otroci jezni nase, ker svojih staršev ne znajo spraviti v red, klienta znova razjezijo. Jezimo se, če nam nasprotuje nekdo, ki nam nekaj pomeni. Očitno psihiatrinja ni dojela, koliko mi njene besede pomenijo. Do jeze pripelje nerealizirana želja ali projekcija. In v tem primeru je šlo za oboje. 

Po Ferruccijevih nasvetih se da jezo transformirati. Gojiti je treba prijazen odnos do svojih reakcij tako kot do osebne rasti. Sčasoma se oseba, ki ni zaradi krivic zakrnela in otopela, zna bolje odpirati za dobroto in jo bolj dajati. Vse sem realiziral, kar je Krmeljeva svetovala, čeprav se mi je zdelo glede na moj življenjski koncept zgrešeno. Sedaj vem, da je hotela v meni sprožiti kognitivni konflikt, zato da bi probleme sam rešil. Na to pa tedaj nisem bil pripravljen in sem reagiral osebno. Glede na rezultate izpolnjene ankete pri podjetju Rakmo, sem slabo disponiran za reševanje konfliktov. Najbolj izražen stil odzivanja na konflikt je razreševanje. Če ta odpove, se zatečem h kompromisu...in naslednje je na vrsti izglajevanje. Skrajnosti prevlade in umika sta bolj odsotni. Glede tolerance, občutljivosti in adaptacjskega prostora pa: negativen rezultat pri toleranci kaže, da slabo prenašam konflikte. Občutljivost je relativno visoka, vendar pa mi negativna toleranca zmanjšuje možnosti za uspešno obvladovanje konfliktov (adaptacijski prostor). Področje razvoja je vsekakor dvigovanje tolerance na konflikt. V knjigi M. Uršiča Umetnost obvladovanja konfliktov sta zanimivi poglavji: stili odzivanja na konflikt ter prag tolerance in prag občutljivosti.
    
Psihiatri so v očeh kritične javnosti zmedeni, klienti pa so jezni nanje,  ker jih ne morejo spraviti v svoj red. Nekateri potencialni klienti bodo ohranili prepričanje, da jim tudi psihiatri ne morejo pomagati in jih kljub razvoju te vede, ne bodo obiskovali. Tega  prepričanja nisem gojil zavestno, pač pa nezavedno. 

Tedaj še nisem vedel, kako naj bi bil alternativa samemu sebi. Tudi nisem mislil na to, kako pomembno je, koga sprejemati, koga odkloniti in kako mu to povedati. Ni statistike o tem,  koliko je odklonjenih klientov in koliko klientov psihiatre ali psihoterapevte predčasno zapusti kot je Dora Freuda. Poznam takšne aprioriste iz psihoterapevtskih vrst, poznam pa tudi takšne, ki so svojo dejavnost naknadno osmislili..   

Klient vidi problem psihoterapije v tem, da si terapevt nepooblaščeno prisvoji klientove življenjske probleme kot sredstvo brezobzirnega eksperimentiranja in manipuliranja z njim. To je tako kot bi se brez slabe vesti vtikal v življenja, ki jih ne živi in pospravljal tuja stanovanja, v katerih ne stanuje. Prime za krmilo tujega življenja, čeprav nima izkušenj z njim. neodločnemu se zdi psihoterapevtovo odločanje odrezavo v imenu drugega.   

Veliko 'psihoterapevtskih v klienta usmerjenih smeri' je, ki se skušajo te Ahilove pete psihiatrije sploh izogniti, vendar pa zaenkrat še ni toliko vzajemnega priznanja, da bi vedeli,  koliko jim to uspeva. V meni se je vzbudila tudi zavist, da bil njen in njun svet bistveno lažji, enostavnejši in bolj smiseln od mojega. Za vsako ceno sem hotel ohraniti hrepenenje, ker so se mi zdele drobnarije nepomemben drobiž. Zaradi neodločnosti sem dobil ta drobiž.  Nisem videl, da so hrepenenja le modus tega istega togega separatnega modela sveta za sebe. Jezilo me je, da akcije prihajajo iz drugega vira. Življenje iz duše je terjalo precej več tveganja, kakor sem ga bil pripravljen priznati in pričakovanje rezultatov je terjalo več vere kot sem jo premogel. Toda v Njem bi zmogel vse!  

Zažrt skepticizem ne pomeni afirmativnega stališča do življenja. Krmeljeva stališča sem odklanjal  kot direktive in kontrolo. To sedaj ponavlja moja hči v odnosu do staršev. Klienti bi morali pomisliti, da jih bo psihoterapevt soočil s preteklimi izkušnjami, kar pogosto delajo že sami. Zato se zdi razgovor s psihoterapevti odkrivanje tople vode, če nismo pozorni do razlik. Klient, ki opazi v psihoterapevtskih pristopih posplošitve, jih tudi sam generira. Odnos brez mask bi tu pomenil brez etiketiranja drug drugega.     

Verjetno psihoterapevt še danes ne more in ne zna (proti volji klienta?!) pozdraviti zgodnjih emocionalnih deficitov odraslih otrok, morda zato, ker ima preveč dela z odpravljanjem svojih zgodnjih terapevtskih deficitov. Vrsta  terapevtskih šol je usmerjenih v klienta, ko pa klient pride k enemu izmed humanistično usmerjenih psihoterapevtov, le-ta o njegovih problemih z njim govori mimo njega in mu, kot sami pravite, »ne zna ničesar prav povedati«. Še več – tisto, kar se njega tiče, raje pripoveduje svojim strokovnim kolegom, (in v mojem primeru svojemu možu in moji ženi), kar klient občuti kot izigravanje. To je zamenjevanje neposredne komunikacije za posredno, odgovorov za nasvete. Svet brez konfliktov ne postane boljši, dokler ni tudi bolj domač.      

Ko psihoterapevt pošlje nekoga iz iluzij v realnost, ki je ne mara, v prihodnost, ki si je ne predstavlja, ko ga pustite, da menca na mestu toliko časa, dokler ne odkrije pot, pomeni, da računate s strukturo, ki je nima in mu ponujate model, ki ga ne razume. Pošilja ga nekam, kamor ne bi šel in mi odsvetovali kraje in ljudi, kamor bi še hodil. Čeprav psihoterapevt ve,  da ima klient problem razcepljene identitete, ga meri s svojimi vatli. Kot je nekdo dejal: »A prej kot se neizsledena sled pokaže, še kako izjavo, dogodek in težavo predse treba je navleči«.   

Za psihoterapevte se odločajo tisti, ki rešujejo določeno lastno težavo in tisti, ki želijo določene pomanjkljivosti presegati znotraj psihoterapije in psihoanalize same. To prepoznava tudi v klientu. Če vzamemo kar Freuda, ki je svetovno znan po kavču, čeprav je ostal popolnoma religiozno nepismen. Določene smeri psihoterapije so nastajale tako, da so zavračale enostranosti prejšnjih in jih skušale preseči z boljšimi pristopi.  Ne smemo si zapirati vrat ker nam jih preradi zaprejo drugi.  Tega se ne zavedam prvič. Pred psihologom Jamesom sem najboljši, pred demonom svojim karikatura in pred bogom kreatura. 

Po samoinducirani napetosti si sprožam namensko energijo kot električni tok, bodisi bolno, bodisi zdravilno. Na  nezavednem računalniku se izpiše, če »pride do napake pri združevanju različnih programov«. To se na nesrečo kar pogosto dogaja, ker je računalnik star in je takšno nezavedno arhetipsko tudi. Bolečinsko telo sveže krvi potrebuje in kakor Volk (2005) pripoveduje, kmet se h kmetu po pomoč podaja, a spotoma se mu veliko pomislekov poraja. Na vrata potrka in reče: »kar obdržite svojo sekiro, ničesar nočem imeti z vami.«  

Verjetno je, da se psihoterapevti drug drugega bojijo, ker nimajo o sebi najboljšega mnenja.   Predpisovanje medikamentov za psihične težave ni več obvezno. O tem, koliko je potrebno, so mnenja deljena. Moje nezavedno deluje tako, da za sprotnimi užitki pridejo odprti konflikti in problemi. V  tem primeru je šlo za manjkajočo delitev odgovornosti za potekajoče procese med terapevtom in klientom in zato bolj vem, kdo je plačal, ne vem pa, kdo je pil in kaj sem dobil.     

Nekateri nasveti so podobni psihološkim iluzijam. Od nas je odvisno, kaj hočemo videti. Na eni sliki eno vazo ali dva simetrična obraza in na drugi starko ali mladenko. Klient in psihoterapevt sta dva dela iluzije boja za premoč, ker se po eni strani bolečinsko telo, ki rabi hrano, krepi, po drugi strani pa se povečuje potreba po njegovem zdravljenju. Nisem obstal na točki soglasja. 

Večkrat deluje med klientom in psihoterapevtom model gugalnice podobno kot med zakoncema. Če en partner reče drugemu podobno kot psihiatrinja klientu »glejte, da ne boste delali tega in onega« se le-ta zlahka zunanje spodbudno in od znotraj samoinducirano ponovno zacikla v stari vzorec. Zakaj? Ker to izjavo dojame kot neupravičeno 'žensko' vtikanje, ki mu postavlja ovire prav tedaj, ko mu nekaj preprečuje.  

Svojih potlačitev nisem razumel in zato so bile toliko bolj usodne.  Čeprav je jasno, da prav prevladujoče prepovedi v otroštvu vodijo do potlačitev, sta z njimi odpirala še nove rane. Ne gre pa le za preprečevanja, ampak še prej za odpovedi.  Kadar klient sam dojema, da je on tisti, ki ni ne za to in ne za ono rabo (npr. niti za matematiko niti za tehniko), psihoterapevt pa ga tudi dojema kot nič posebnega v množici podobnih primerov, čeprav mu tega seveda ne želi pokazati. Prav tako verjetno ne želi igrati enega od staršev, ki so imeli raje drugega otroka kot mene. In tako sem dobil kljub lepi, raznobarvni retoriki že poprejšnje slikanje sivega na sivo. Nehote je podobno kot moji starši naletela na moj nezavedni odpor. 

Lep primer pavšalnega tretiranja pacientov je tudi ruski nevrolog Maxim Krylov, ki me je zdravil proti mravljinčenju v treh prstih desne roke. Uporabil je vso svojo mehanizacijo za majhne učinke z veliko stranskimi reakcijami v desni roki. Deloval je kot zdravnik z visoko pozitivno samopodobo. Obljubljal je regeneracijo brez sklicevanja na kozmične sile, a v  zameno za moje vnaprejšnje zaupanje.  Toda jaz kot 'poseben primer obče dialektike' nisem bil deležen njegovega posebnega, ampak samo splošnega tretmaja z nasveti o zdravem življenju. Kot specialist je zlahka zamenjal moje bistvo s telesnim videzom in njegova diagnoza, ki jo postavil ob prvem obisku se je kmalu pokazala kot kompleksno nenatančna. In tako so postale moje močne degeneracijske spremembe za njegov način mišljenja, ki čaka le na potrditev pravilnosti,  nedoumljive v pričakovanju mnenja drugega ali tretjega specialista. Od nekdaj sem sovražil nepotrebne investicije. Zatekanje v  privatno komercialno medicino ob komaj sopihajočem javnem zdravstvu ni v duhu razvoja zdrave družbe. Razumeti zdravnika kot enega od potencialnih pacientov in kot enega izmed klientov, ki je tudi potreben pomoči pri samospoznanju je tudi tolažilno. Na koncu sem izumil afirmacijo »prenos živčnih impulzov v moji desni roki je popolnoma harmoničen. Ta primer navajam, ker je v nečem bistvenem podoben prejšnjemu. Tako terapevt kot zdravnik nista zastavljala specifičnih vprašanj. Že vnaprej sta vedela zakaj gre. Učinki obiskov niso ustrezali mojim pričakovanjem, po katerih naj se stanje čim prej popravi. Pokazalo se je, da je nepristnost z ene ali druge strani obsojena na neuspeh. Pokazalo se je tudi, da občutki ne varajo. Če je prvi občutek negativen, rezultat ne more biti pozitiven. Pokazalo se je tudi, da je za klienta resnica to, kar ustreza njegovim pričakovanjem ne glede na to, ali je terapija po imenu usmerjena vanj ali ne. Klient tudi ne ve, čemu naj bi zaupal v nekaj, kar nima pričakovanih – po možnosti hitrih učinkov.  NLP trener ve, kako svojo željo z zaznavnimi podrobnostmi intenzivira ali zmanjša. Vendar pa tudi ve, kako je treba premikati vrednote, da si želja in dejanje ustrezata. Z vidika učenja si to razlagamo kot pot prek poskusov in zmot do prave rešitve. Če analiziram opredeljena odnosa med pacientom in zdravnikom-terapevtom s stališča odigranih vlog, ugotovim, da strah pred blamažo vodi v blamažo. Krmelja sta bila v mojih očeh neuspešna pomirjevalca in zato sem moral doseči proces pomiritve sam. racionalno ravnotežje sil pa dosežemo tako da postopno obvladamo premikanje z enega težišča na drugega v interakciji.         

6. Sklep

Pokazali smo povezanost različnih vrst poučevanja-svetovanja, znanja in učenja, tako da se lahko vsak laže znajde v navidez nepregledni množici informacij.   Psihiatrija je prekletstvo in blagoslov, ker je tudi sama del teme s pacientovimi blodnjami vred in del svetlobe, del večno nerešenih problemov (človeka kot enigmatičnega bitja) in del njihovega reševanja. Zato nikakor ne gre zamenjavati antropofilije z zoofilijo do psov in mačk kot to delajo nekateri klienti. Zastopnik Masson po eni strani ne zaupa v ljubečo komunikacijo med ljudmi, po drugi strani pa verjame, da se vsak pacient lahko pozdravi sam, ko se postavi na lastne noge.  Navsezadnje so ozdravljeni klienti in pacienti dolžni psihoterapevtom zahvalo. 
  
Očitno je, da Masson izhaja iz osebne prizadetosti zaradi napak v psihoterapiji in psihiatriji, ki se mu zdijo neizbežne in nepresežne. Še najbližji je Ferenzciju, ki se je zavedal pomanjkljivosti v svojih pristopih in je izpeljal radikalni sklep, ki se mu je ponujal. Dokler obstajajo žrtve sistema, je potrebna tudi pomoč. Samo terapija ne pomaga k psihičnemu ozdravljenju tako kot ne pomaga samo posredovanje zdravnika k somatskemu zdravju. Zato se bo v 21. stoletju okrepilo verovanje v zdravilno moč okolja. Kot nakazujeta Perko in Rugelj, bo psihoterapija postala eden od dejavnikov ozdravljenja, ne bo pa edini. 
 
Vprašanje je, ali se psihoterapijo sploh da ukiniti glede na dejstvo, da je imanentno vpeta v sam kapitalistični proces. Prav tako je tudi teoretično težko sprejeti stališče, da je vsaka psihoterapija že v zasnovi slaba, če vemo, da je človek odprto, protislovno, bolno bitje. Z ukinitvijo ne bi dosegli nič drugega kot to, da so človeške zmote (lat. errare humanum est) legitimne samo izven in onkraj psihoterapije. Res je, da se vsi klienti ne morejo postaviti na svoje noge in hoditi po dveh nogah niti brez terapije niti z njo. V obtoku sicer dobičkanosne psihoterapije so morda iluzorična in morda realna pričakovanja, da psihoterapija pomaga. Izbira teorije zdravljenja je obenem izbira terapije. Vprašanje je, kako ljudje že sami zase skrbijo za svoje psihofizično zdravje. Pojem zdravja kot vemo vključuje vse antropološke strani človeka kot biopsihosocialnega in spiritualnega bitja, zato je terapija, ki pokriva vsa ta področja najbolj splošno uporabna. Nobena enostranska (psiho)terapija ni dovolj dobra. 

Relativnost terapije je, da ima dobre in slabe strani. Bistven kriterij pri tem razlikovanju je ciljna motivacija. Res je, da se največ naučimo iz njenih slabosti. Masson ne omenja nevrolingvističnega programiranja, realitetne terapije, relacijske terapije in logoterapije. Masson bržkone predpostavlja, da je človek odvisen od psihoterapevta tako kot je odvisen od svojih slabih navad – razvad. Vendar pa bi moral takšen razvoj kot psihoterapevt, ki je za korak ali dva pred pacientom – klientom opraviti tudi ta. Iti bi moral prek ozaveščanja svoje slabe življenjske prakse (ars vivendi) k njenemu izboljševanju. Če je določena praksa škodljiva za enega je tudi za drugega. če se oba tega zavedata in se obenem tudi strinjata, katera bi bila boljša, sta soodgovorna kooperanta v boju za zdrav način življenja posameznika, ki koristi tudi družbi. Enako je z zakonsko ali družinsko terapijo. Če je človek zaradi zdrsa iz racionalistične instrumentalnosti v iracionalizem in avtokratizem bolna žival, potem mu tudi psihoterapija, ki je v služni bolne družbe, ne more pomagati. Nietzsche je najboljši primer za to. Psihoterapija ni pomagala niti Van Goghu niti Hitlerju, ker tudi nista iskala pomoči v njej. Ni vseeno, ali je psihoterapija tostran ali onstran ponorelega sveta. Nekateri so zasvojeni z duhovnostjo, ne dosega pa vsaka vrsta psihoterapije duhovne ravni.   Človek v svoji silnosti (gr. deinites) lahko uniči sebe in svet tudi brez psihiatrije in psihoterapije. Toda to še ni razlog za njeno ukinitev, če ni nič bolj strokovnega, kar lahko pomaga. Ni absolutnega znanja, ki bi človeka lahko rešilo, je pa absolutna vera, ki ne vzbuja več dvomov.   

Če je človek v primerjavi z živalmi biološko pomanjkljiv, pa je obenem tisti, ki to pomanjkljivost kar najbolje (nad)kompenzira z delom in dejavnostjo. Podobno je s psihoterapijo. Začela se je kot medicinsko zasidrana dopolnilna praksa zdravljenja duševnih bolezni. Razvija pa se čedalje bolj v povezavi z drugimi znanji, zlasti s psihologijo, klinično psihologijo, svetovalnimi šolami itd. Absolutna skepsa pomeni popolno dezorientacijo in je zato neplodna za zdravo življenje in za psihoterapijo. Metodični dvom pa je gonilna sila nastajanja alternativnih pristopov. Če ne pomaga en način, pomaga kak drug. Masson (2007) nakazuje stališče, da tudi tisočero psihoterapevtskih šol ne more biti v nečem neškodljivih. Masson je zapustil psihoterapevtski teren, njegovi kolegi pa na tej poti še vztrajajo. Nekateri, zlasti uradni psihiatri, so samozaslepljeni tudi v Rugljevih očeh, nekateri so ozaveščeni tako, da izumljajo nove pristope in celo prognozirajo njihovo prihodnost kot npr. W. Glasser.       
Paranoja psihiatrije nastane takrat, kadar se ne zaveda lastnih predpostavk.

Jasno je, da psihiatrija in psihoterapija znotraj mehanicistične paradigme nista mogli uspeti, saj je človek tako celovito bitje, da mu ne morejo ustrezati parcial(istič)ni uspehi. Vedno znova se je izneverila lastnim ciljem in pacientu. Ni mogla odpraviti njegovih senc, saj je tudi sama životarila v senci javnih bolnišnic, ki so bile v bistvu Foucaultovi zapori. 

Sodobni psihiatri (Glasser, Peck itd) se zavedajo, da popravljajo negativne posledice slabe vzgoje. Zato dajejo tudi nasvete staršem, kako vzgajati, da ne bi zgrešili pri zadovoljevanju človeških potreb, zlasti ljubezni. Zlasti travme iz zgodnega otroštva lahko vsaj do določene mere povzročijo nepopravljivo škodo, lahko pa posameznika okrepijo, da se zna spopadati z življenjskimi težavami. Če je res prvo, morajo biti psihiatri zelo previdni do zlorab. Če bi bilo vse popravljivo, bi se lahko neodgovorno z ljudmi grdo ravnalo. Drugo stališče pa vzbuja upanje, da se posamezniki pozdravijo tudi brez psihiatričnih posegov. Večina se zlorab še vedno ne zaveda in jih ima za samoumevne, ker nima primerjave. Po 'projektivni identifikaciji' ne rešujemo svojega problema, ampak 'potisnemo' vanj drugega. le osebe z visoko samozavestjo, ki so dobro informirane in imajo sposobnosti obvladovanja težav, ne nasedejo. Zanikanje (prikrivanje) zlorab in neprijetnih psihičnih vsebin pomeni slepoto in dolgoročno škoduje.  Revščina je že posledica in pogoj zlorab. V ZDA in Evropi so osebe z najnižjim socialnim statusom imele 2,5 krat (shizofrenija celo 8 krat) več zlorab kot ljudje na najvišjih položajih. Revni so tudi depresivnejši in skoraj brez perspektive. Nagnjenost k pesimizmu je celo gensko pogojena. V zgodnjem zlorabljajočem škodljivem družinskem okolju si otrok težko oblikuje ustrezne obrambne mehanizme. Odrasli težko zviša raven samospoštovanja, če mu je bila v otroštvu pogosto kratena ne glede na svoj socialni položaj. 

Rus Makovec  pravi, da se mora znati v imenu spoštovanja do klienta svoje premoči odpovedati. Čustvena podpora ima pomembno vlogo pri 'blaženju' travm. Predvsem je pomembno, da se prizadeti in  identificira ali da preseže vlogo žrtve. Storilci zlorabe se lahko spreminjajo, zlasti če dejanje obžalujejo. Če vemo, da je zloraba del nas, smo laže odgovorni (ne le navidezno odgovorni) zanjo. Vaditi bi morali obvladovanje svojega  agresivnega vedenja z razvijanjem empatije. Zaupanje v ustanove pomoči je treba gojiti kot stalen proces. Kdor ima slabe izkušnje, se jih ne odpove hitro in zlahka. Jasno je, da psihiatri ne obvladajo vseh psihoterapij, ampak le njim najbližje. Nekateri pacienti bi želeli psihiatra doživljati  kot vsemogočno očetovsko figuro in ga zato ne-hote pooblaščajo, drugi pa se prav temu upirajo. Ker ima okolica večinoma še vedno negativen odnos do iskalcev psihiatričnih storitev, se nekateri, ki bi jih bili potrebni, zanje ne odločijo. Rabili bi absolutno varnost in tajnost podatkov. Makovčeva zaključi, da dobra terapija posamezniku zanesljivo pomaga v boju proti morebitnim težavam in motnjam.

Na osnovi vsega povedanega se da sklepati, da je treba vzdržati ambivalentnost bivanja tako kot je treba iskati ravnotežje med nasprotji, ker smo vsi med eustresom in distresom. Vso  dobo gorimo in izgorevamo, doživljamo vzpone in padce pri poklicnem delu. Zato je vsako preuranjeno in parcialno sojenje nepravično. 

V bistvu potrebuje psihoterapevt isto kot klient – vero v uspeh misije in zaupanje v človeške ali božje moči, ki nas bodo same pozdravile. Oba živita človeško življenje z božjo pomočjo. Dokler klient meni, da so njegovi problemi nerešljivi i n dokler je njegova razumska vzvišenost prevelika, ohranja psihoterapevta na razdalji. In če je to še njegov stil dela, potem ne nesporazum zagotovljen.   Oba rabita priznanje, zadovoljitev potrebe po razumevanju. In če se ujameta na isti vibraciji je odnos zadovoljujoč tako kot vsak drug.  

Zgodovina psihiatrije ni rožnata. Je let nad kukavičjim gnezdom. In če  psihiatri predvsem vnašajo tuje avtoritete (metaforično: jajca) v klientovo psiho (metaforično: gnezdo), delajo to v drugačni, proti plačilu prijazni obliki nekoliko drugače kot o tem govori istoimenski film. Nasledek je sivina dneva. In ko zame niste videli nobene perspektive, (spominjam se predvsem prepovedi) in mi je omenjena ga. Krmelj s tabletami privabljala umetni mir, je sledila objektivni psihiatrični paradigmi iz 19. stoletja.  Ko mislijo, kakšno velikansko prednost imajo pred psihoterapevti, ki rastejo danes kot gobe po dežju, ker bolj ali manj še predpisujejo tablete, se ne zavedajo, kakšno izgubo imajo, ko se ne zavedajo celotnih razsežnosti človeških problemov. In ker se jih ne zavedajo, jih, žal, tudi ne morejo zdraviti. In njihove razlage za moteče pojave so posamezne, med seboj nepovezane nalepke. Tako klient namesto celotnega diskurza o značaju motnje dobi zanjo le posamezne oznake racionalist', konflikten, zgodnje deficitaren… Človek etiket pa še ni človek duha. 
 
Klient bi moral marsikaj premisliti, preden se odloči za enega ali drugega psihoterapevta ali psihiatra. Zmoti že to, da privatniki svoje storitve na uro precej visoko zaračunavajo. Premalo se zanimajo, sicer pa terapija precej dolgo traja. Marsikaj v poteku preseneti tudi njih same. Po Massonu (Masson, 2007) imata psihoanaliza in psihoterapija tudi škodljive učinke, ker je 'interes klienta samega' iluzija oz. utopija. Najbolje je, da svoje probleme rešuje klient sam. če jih ne more, tudi same tablete ne rešujejo problemov. Tudi Rugelj priznava, da je s klientom le redkokdaj uspel. V razlogih 'za in proti' morata plavati oba. Tako psihoterapevt kot psihiater naj bi se zavedala njunih močnih in šibkih točk. 

Če strnem izkušnje iz 'lastnega primera', vidim nedorečenosti in nesporazume v naslednjih točkah: izbira pravega psihoterapevta, klientova pravica do prejema strokovnih utemeljitev psihoterapevtovih diagnoz (nalepk), jasna delitev  dela (kaj bo psihoterapevt napravil na klientu in kaj bo klient naredil na sebi), preverjanje ravni razumevanja v medsebojni komunikaciji, usklajevanje pričakovanj med njima in interpretacija rezultatov.  Klient je dvojno prizadet, če mora poleg svojega eksperimentiranja in hazardiranja z življenjem dodati še psihoterapevtovo ali zdravnikovo. Tako prihaja do neljube interference na klientove stroške in škodo. Pri tem se psihoterapevt lahko vedno sklicuje na 'preizkušene metode' in pridobljene certifikate, na kar se pa klient, ki je diletant, ne more. Tako se že vnaprej ve, kdo bo 'potegnil ta kratko'.

Tudi v medicini imajo pomembni drugi prednost pred  manj pomembnim ti. So že drugi v vrsti pred tabo! Tu je razlog, da se zdravniki ne posvetijo določenemu primeru tako kot bi ta terjal od njih. Ne zastavljajo sebi in pacientom specifičnih vprašanj, poenostavljajo kompleksne vplive na fiktivno monokavzalnost. Ni moja naloga, da ocenjujem njihov položaj v celoti. Pokazal pa sem na položaj klienta/pacienta, ki je podrejen zdravstvenemu in psihoterapevtskemu sistemu, čeprav brez njih ta sistema ne bi bila potrebna prav tako kot tudi šola ne bi obstajala  brez (odraslih) učencev.  To spodbuja kurativno-urgentniodnos do zdravstvenih in psihoterapevtskih storitev pred preventivnim. 

7. Opombe

1. Na temo terapevtskih tehnik najdemo zelo veliko zadetkov na spletnih straneh, ki pa večinoma niso proti terapiji sploh, ampak le proti določeni terapiji v imenu druge, kompleksnejše teorije in terapije. Npr. Zindel, V. Segal, J. Mark G. Williams (2001). Mindfulness Based Therapy for Depression. A New Approach to Preventing Relapse. New York, Guilford Press.    

2. Iz različnih virov lahko zvemo, kakšne so družinska terapija na relacijski teoriji (glej Kompan-Erzan), gestaltterapija (npr. Lamovec), feministična terapija, terapija za žrtve incesta in ericksonovska hipnoterapija (npr. v NLP).   

3. Danes prevladuje zmeda na področju avtoritete. Poglejmo si najprej njen etimološki izvor. Latinski izraz auctoritas pomeni vest, nagovarjanje, priporočilo, izvor, potrditev, verodostojnost ugled, dostojanstvo, znamenitost, mnenje, vzor; volja, odločitev, naloga. Beseda auctoritas izhaja iz auctor - utemeljitelj, svetovalec, učitelj, zastopnik. Po Krofliču (Kroflič, 2000) poznamo več vrst avtoritet od najstarejše apostolske do novejše samoomejitvene.  Seveda pa nobene avtoritete ni brez moči (lat. potentia). 

4. Število terapij narašča od individualne, skupinske, likovne, družinske itd. Klinični psihologi so bili znanilci psihoterapije v VB v 70.letih. To je bil korak naprej od medicinske podlage k metodam reševanja osebnih problemov. 

5. Taylor po Stevanoviću (2004)  razlikuje njene naslednje vidike:
- ekspresivno ustvarjalnost, ki se kaže v spontanem izražanju,
- produktivno ustvarjalnost, ki pomeni obvladovanje različnih veščin in tehnik za stvaritev proizvoda,
- inventivno ustvarjalnost, ki pomeni  izvirnost in domiselnost uporabe materiala,
- inovativno ustvarjalnost, ki terja višjo stopnjo abstrakcije pri razumevanju osnovnih načel, 
- emergentno ustvarjalnost, ki pojasnjuje nastajanje novih (znanstvenih) odkritij.

6. The William Glasser Institute
22024 Lassen Street, Suite 118
Chatsworth, California 91311; USA

7. Lesarjeva (Lesar, 2002) je temeljito analizirala pomen Franklove logoterapije za možno aplikacijo v našo javno šolo. O bistvenem pomenu vzgoje za življenje otrok piše tudi Zalokar-Divjak (1998). 

8. Na Rogli so vsako leto posvetovanja psihoterapevtov. Slovenska krovna zveza za psihoterapijo. Študijski dnevi (4; 2005; Rogla) je priredila posvet: Sodobni tokovi v psihoterapiji : od patogeneze k salutogenezi : zbornik prispevkov/ Četrti študijski dnevi Slovenske krovne zveze za psihoterapijo, 3.-4. junij 2005, Rogla; uredila Janko Bohak, Miran Možina. - Maribor : Slovenska krovna zveza za psihoterapijo, 2005 (Maribor : Inštitut RS za rehabilitacijo, delavnice Dlan). - 234 str. ; 29 cm

9. Glej članek Practical Application of NLP in the Classroom. 21 February 2001.   
http://www.richmondpark/net/chats/default.asp?content, Garnett (2005) in 
Požek-Novak, T. (2006).

10. Najstarejše razumevanje razumevanja je hermenevtično. Hermenevtika izhaja iz gr. izraza 'hermeneuin' – naznaniti in 'hermes' – sel, poslanec. Hermenevtično razumevanje pomeni izhajati iz tradicije, kakršna stopa pred nas in se nam razkriva. Poznamo še sistemsko razumevanje dela iz celote in pozitivistično razumevanje stališča iz dejstev. Pojem razumevanja je povezan s pojmovanjem resnice. Razumevanje na osnovi vživljanja v drugega zastopa NLP na osnovi četvernega poslušanja (1. vsebine sporočila, 2. pomenov in namenov drugega, 3. izvora in namena mojega odgovora, 4. razsežnosti medsebojnega odnosa) pa komunikologija pri Brajši.  

11. Zaljubljenost je strast (gr. pathos) so že v antiki občutili kot ogenj duše. V sanskrtu je ‘agni’ = ogenj. To je tudi kratica:  'a', ki pomeni polnost, 'g' praznina, 'ni' preobrazba. Ogenj je dvoumna moč oblikovanja in uničevanja. 

12. Namesto na grmadi zaradi grehov izgorevamo danes zaradi dela v tovarnah, pisarnah, podjetjih in šolah. Izgorelost zaradi dela je znana na vzhodu (jap. izraz karoshi - prezgodnja smrt zaradi dela) in na zahodu (burning out). Deloholizem je ena od (so)odvisnosti. Z njo je povezana eksplozija zadržane agresivnosti, ki jo poznamo zlasti na slovenskih cestah, kjer imamo več smrtnih žrtev kot v Avstriji ali na Švedskem.

13. Ciljna motivacija je pogosto opisana kot notranja usmerjenost (naperjenost), potreba, želja ali zahteva. Je sila, ki aktivira in usmerja vedenje posameznika  (goal-oriented behavior).  Njene usmeritve so še navdušenje, intenzivnost in trajanje vedenja. V NLP so strategije samomotiviranja povezane z vrednotami, prepričanji, čutno ostrino in postavljanjem ciljev.

14. Več o tem glej moj članek Novak, B. (2006). Antropološka kritika psihoterapije in psihiatrije. V: NLP mojstri. [Skupina mojstrov nevrolingvističnega programčiranja], 2002-, 28 str. http://www.geocities.com/nlpmojster/Psihoterapija.rtf. [COBISS.SI-ID 1597527]  

Žorž (2005) v knjigi Svetovati ali poslušati svetuje meditativni pogovor, ki ga bom pisno opravil z Vami. Hudo ste me prizadeli, ker niste razumeli moje potrebe po svobodi, ki mi je od otroštva dalje tako manjkala, danes pa že skoraj nimamo več kaj delati z njo. »Neskončno sem hvaležen Bogu, da mi je postavil na življenjski poti to preizkušnjo, ki me je spravila v bes obupa in ples averzije.

15. Latinska beseda  ruminatio pomeni prežvekujem, premišljujem. Angl. rumination  je 1: mirna dolgotrajna določitev [syn: contemplation, meditation, reflection, reflexion, musing, thoughtfulness]. 2: prežvekovanje majhnih koščkov hrane po jedi, (vir: Webster's Revised Unabridged Dictionary (1913). Proces razglabljanja je podoben kravjemu prežvekovanju.  
Gre za stanje razpoložljivosti za presojanje, tehtanje, osvobajanja ali meditiranje. Glej 
spletno stran: http://dict.die.net/rumination.

 Literatura 

- Alder, H. (1997). NLP for trainers: communicating for excellence. London, McGrow Hills. 
- Bale, L.,S. (2005): Gregory Bateson's Theory of Mind: Practical Application to Pedagogy. In: htt://www.narberthpa.com/bale/Isbale_dop/learn.htm, str. 1-23
- Balažic, M. (2007). Psihoanaliza in politika. Ljubljana, Sophia.
- Berne, E. (1970). Šta kažeš posle zdravo? Beograd, Nolit.
- Bognar, L. (1993). Didaktika. Zagreb, Školska knjiga.
-	Bohak, J. & Možina, M. (2002). Psychotherapy in Slovenia. In: http://marela.uni_mb.si/skzp/Srecanja/SloScena/StudDnevi/SKZP/Zbornik/Rogla2001/Splet/Drugo/Sloveia.htm.
-	Bohak, J. & Možina, M. (ed., 2004). Kompetentni psihoterapevt. Zbornik prispevkov: 3. študijski dnevi SKZP 2003, 6-7. junij 2003, Rogla. Maribor, SKZP, str. 58-64.
- Booth, N. & Price, S. (2005). Skrivnosti mojstrskega rezalca diamantov. Kako dramatično povečati vrednost vaše najbolj dragocene lastnine – vaših odnosov. Varaždin, Katarina Zrinski.
- Besser Siegmund, C. (2007). Moč pozitivnih misli. Ljubljana, MK.   
- Canguilhem, C. (1987). Normalno in patološko. Ljubljana, ŠKUC.
- De Mello, S., J. (1990). Izzivi. Meditacije življenja. Župnijski urad Ljubljana-Dravlje     
- Dyer, W. (1999). Verjemite in videli boste. Ljubljana, Ganeš.
- Erzar, T. (2007). Duševne motnje. Celje, Mohorjeva družba. 
- Erić, L. (ured., 2004). Psihoterapija. Beograd, Medicinski fakultet u Beogradu.
- Fengler, J. (2007). Nudenje pomoči utruja. O analizi in obvladovanju izgorelosti in poklicne deformacije. Ljubljana, Temza. 
- Ferrini, P. (2005). Most do resničnosti. Tečaj čudežev v praksi. Ljubljana, Gnostica.
- Ferrucci, P. (2006). Kdo sem in kaj lahko postanem. Teorija in praksa psihosinteze za osebno rast. Ljubljana, Akademija za psihosintezo. 
- Foundation for inner peace (2004). Dodatek k tečaju čudežev. Psihoterapija, namen, proces in praksa. Pesem molitve, molitev odpuščanje, ozdravljenje. Notranje Gorice, Quatro.
- Frankl, V. E. (1993). Kljub vsemu rečem življenju da. Celje, Mohorjeva družba.
- Frankl, V.E.(1994). Zdravnik in duša: osnove logoterapije in bivanjske analize. Celje, Mohorjeva družba.
- Frankl, V. E. (1994). Volja do smisla: osnove logoterapije in bivanjske analize. Celje, Mohorjeva družba.
- Frankl, V. E. (2005). Človek pred vprašanjem o smislu. Izbor iz zbranega dela. ljubljana, Pasadena. 
- Freud, S. (2007). Spisi o družbi in religiji. Ljubljana, Analecta.
- Fromm, E. (1970). Zdrava družba. Ljubljana, DZ.
- Gadamer, M. (2001). Resnica in metoda. Ljubljana, Labirinti.
- Garnett, S. (2005). Using Brainpower in the Classroom. Five steps to accelerate learning. London, Routledge.
- Gillingan (2004). The courage to love. Principles and practices of self-relations. Alle wunden heilen.
- Ginnis, P. (2004). Učitelj sam svoj mojster: kako vsakega učenca pripeljemo do uspeha. Ljubljana, Založba Rokus.
- Glasser, W. (1994). Dobra šola – vodenje  učencev brez prisile. Radovljica, Regionalni 
izobraževalni center. 
- Glasser, W. (2005). Realitetna terapija v praksi. Radovljica, Mca.
- Glasser, W. (1994). Kontrolna teorija. Kako vzpostaviti učinkovito kontrolo nad svojim življenjem. Ljubljana, Taxus.
- Glasser, W. (2003). Opozorilo: Psihiatrija je lahko nevarna za vaše duševno zdravje. Radovljica : Mca.
- Gossen, D. & Anderson, J. (1996). Ustvarimo razmere za dobro šolo! Radovljica: Regionalni izobraževalni center.
- Gostečnik, Ch. (2002). Sodobna psihoanaliza. Ljubljana, Frančiškanski družinski inštitut.
- Gostečnik, Ch. (2005). Psihoanaliza in religiozno izkustvo. Ljubljana, Frančiškanski družinski inštitut. 
- Guest, H. & Marshall, I. (1997). The scale of responses, Emotion and mood in context. International Journal of Psychoterapy. 2(2), str. 149-169.
-	Harris, T. A. (2007). Jaz sem v redu, ti si v redu. Se počutite v redu? Ali pa še kar naprej igrate razdiralne igre. Ljubljana, Karantanija.  
- http://en.wikipedia.org/wiki/Jeffrey_Moussaief_Masson 
- Kobolt, A. (ured., 2004). Metode in tehnike supervizije. Ljubljana, PF.
- Kompan Erzan, K. (2006). Ljubezen umije spomin. Ljubljana, frqančiškanski družinski inštitut.
- Kostnapfel, J. (Ured., 1996). Slovenski psihiatri. Radovljica, Didakta, 1996
- Kovač, J., Mayer, J., Jesenko, J. (2004). Stili in značilnosti uspešnega vodenja. Kranj, Moderna organizacija.
- Kristeva, J. (2005). Psihoanalitski teksti. Razprave. Piran, Artes.
- Krystal, Ph. (2001). Odstranjevanje vezi, ki omejujejo. Kranj, Lotos.
- Lamovec, T. (1997). Načela gestalt-terapije za vsakdanje življenja II. Ljubljana, Arx.
- Lasch, Ch. (1986). Narcistička kultura. Beograd, Nolit.
- Lesar, I. (2002).  Med iskanjem in izbiro smisla : [vpliv Franklove teorije smisla na vzgojno teorijo in prakso]. Ljubljana : Inštitut za psihologijo osebnosti. 
- Linden, A. & Spalding, M. (1994). The Enneagram and NLP. A Journey of Evolution. Metamorphous Press.
- Masson, J. (2007). Zablode psihoterapije. Ljubljana, Umco.
- Milivojević, Z. (2000). Emocije. Psihoterapija i razumevanje emocija. Novi Sad, Prometej. 
-	Miller, A. (2005). Upor telesa: telo terja resnico. Ljubljana, Tangram. 
- Mitchell, S. (2000). Relationality; From Attachment to Intersubjektivity. The Analitic Press, Hilsdale.
- Nelson-Jones, R. (2004). Cognitive Humanistic Therapy. Buhism, Christianity and being fully human. London, Sage.
- Peck, M. Scott (1995). Svet, ki čaka, da se bo rodil : ponovno odkrivanje omike. Ljubljana, Mladinska knjiga.
- Peck, M. Scott (2006). Ljubezen in duhovna rast: nova psihologija ljubezni, tradicionalnih vrednot in duhovne rasti. Ljubljana, MK.
- Perkins, D. (1991). Educating for insight. V: Educational leadership, 49(2), str. 4.
- Praper, P. (1996). Razvojna analitična psihoterapija. Ljubljana, Inštitut za klinično psihologijo.
- Savodnik, I. (2006). Psychiatry's sick compulsion: turning weaknesses into diseases. In. Sunday Current, str. 1-3.  
- Shorter, E. (1997). A history of Pschiatry. From the Era of the Asylum to the Age of Prozac. 
New York, John Wiley & Sons, Inc.
-	Singer, A., A. (2005). Personality and Psychotherapy. Training the whole Person. New York, London, The Guildford Press. 
- Sulivan, K. & Church, J. (2006). Poiščite svoj notranji jaz. Kako dobro se poznate? Ljubljana, MK.
- Wubbolding, R., E. (2002). Reality Therapy for the 21st Century. Philadelphia, Brunner-Routledge. 
- Rohn, J. (2005). Pet glavnih delov življenjske sestavljenke. Vodič do osebnega uspeha.
Varaždin, Katarina Zrinski.
- Rus Makovec, M. (2003). Zloraba duševne moči. Ljubljana, CZ.
- Ščuka, V. (2007). Šolar na poti do sebe : oblikovanje osebnosti. Priročnik za učitelje in starše. Radovljica : Didakta.
- What's Wrong with NLP? In: http://www.bradburyac.mistral.co.uk/NLPfax20.htm, str. 1-8. 
- Zohar, D. Marshall, J. (2006). Duhovni kapital, bogastvo od katerega lahko živimo. Ljubljana, Tozd.
-	Zupanič, M. (2007). Psihiatrična klinika v Ljubljani v težavah. Nekateri morajo ležati tudi po tleh. Delo, 14. 6. 2007, str. 3.
- Žorž, B. (2005). Svetovati ali poslušati. Celje, Mohorjeva družba.

IX. Posodabljanje treninga NLP za edukacijo

1. Uvod

Vemo, da se NLP nenehno razvija. Vsak svetovno znani trener ima svojo šolo. Razen Berta Fuestla, ki je predsednik nemškega društva za NLP, v Sloveniji že poznamo Kena Andersona z Danske, ki ga je  prav tako povabilo Slovensko društvo za NLP. Letos nas je obiskal poljski vrhunski trener,  Mateusz Grzesiak, ki neprestano posodablja svoje veščine«.1 Bandler ima odlično mnenje o Mateuszu Grzesiaku, ki vodi Szkolenia NLP v Waršavi. O njem obstaja  na Googlovih spletnih straneh 1260 zadetkov.  Mesto teh predstavitev so bili trije domovi CŠOD Čebelica, Medved in Rak.  

Grzesiak poučuje tudi coaching za biznis. 'Uzda se u svoje kluse'. Ni treba hoditi samo z glavo v naravo, kar je moto doma CŠOD Rak, ampak je treba verjeti v uspeh lastnega podjetja. To je sestavina 'be self-confident', kakor se temu reče v globalnem jeziku. 

Mateusz Grzesiak je odličen kinestet. Njegova predstavljanja so polna telesnih gibov. Prekriža noge, pogosto se useda na mizo v obliki lotosovega cveta in se zopet postavi na tla. Ima bogat arzenal obrazne mimike, ki je podobna komiku. Dela z glavo, trupom in krili z rokami. Na spletni strani http://www.youtube.com/watch?v=yYpUEhEsFfI lahko opazimo, kako je to videti že brez besed. In moja interpretacija v tem zapisu sledi predvsem njegovim besedam.    
Udeleženci treninga so bili NLP praktiki, mojstri in trenerji. To pomeni, da ni terjal posebnega predznanja. Koristen bi bil tudi za učitelje, ki bi z njim pridobili samozaupanje.
 
2.  Izvedba programa Mateusza Grzesiaka v Sloveniji

Na programu sta bili za soboto in nedeljo 6. in 7. 10. 2007 sta bili dve temi in sicer: 
- Dostop do želenih stanj pri sebi in skupini, podmodalnosti za skupine, kako inštalirati slike, 
zvoke in občutke v skupini (NHR). Trainer state and groups states (work with groups) 
submodalities for groups - installing pictures, sounds, kinesthetic (this in NHR) in groups 
Strategije za posel – finančna inteligenca (finances – strategies for business (I run a  few  companies)/finances (I`m retired)/financial intelligence – how to make money).

Mateusz Grzesiak je vse učne vsebine podajal zabavno, v obliki zgodb, anekdot, vse čustveno ekspresivno. Zanj je NLP življenje, vključno z življenjem v šoli. Inštaliral je svoje življenje v naša življenja, tako kot prižigaš plamene sveč s svojim plamenom sveče, prenašal je svoje doživljaje s sveta v naše doživljaje in svoja izkustva sveta v naša izkustva. Njegova reka besed je preplavila mojo dušo in se izlila v njeno morje. Del njegovega življenja, ki ga nisem nikoli živel, je postalo del mojega življenja.  

Kdor danes govori o podjetniški inteligenci, gleda v prihodnost, vendar tudi šola potrebuje dober management. V šoli kot podjetju prodajamo in nakupujemo znanje. A ne karkoli že za katerokoli ceno. Nekateri se bojijo nakupovati prepoceni, drugi predrago. Vendar bje znanje kot blago specifično glede na druga blaga. Z materialnimi dobrinami kupujemo tudi simbolni kapital. Ta je njihova embalaža. Kdor je zelo bogat, ne bo kupoval poceni in kdor je reven, beži pred draginjo, pa tudi pred dragocenostmi. Zastonj pridobljeno ni spoštovanja vredno. Krasti ne prispevka k rasti. Lahko zaupamo prodajo tudi posrednikom – specialistom. Če poveriš prodajo specialistu, imata oba dobiček. Mar ni tako tudi pri rastočih skladih? Odnos med zaslužnostjo (meritoriousness) in zaslužkom (earning) še ni bil prav dobro tematiziran. Danes govorimo o sotočju ekonomije profita (economy of profit) in ekonomiji darovanega (economy of given).2 Imamo zaslužne profesorje, ki pa niso prav bogati. Ambasadorji v banki so bogatejši kot ambasadorji znanja. Mar ni res, da družba znanja ni več država blagostanja (welfare state)? Mar nismo govorili o (ne)skladnosti osebnega zemljevida s socialnim zemljevidom glede na hormonsko (ne)ravnotežje?  Hormonsko ravnotežje iščemo med distresom in eustresom, med adrenalinom, kortizolom in endorfini – hormoni sreče.
  
Razlagal je odnose med zaposlenim, ki dela za delodajalca, samozaposlenim, za katerega je pri nas premalo interesa in podjetnikom.3 Ta ima kot poslovnež ljudi, ki delajo zanj. Samozaposlovalec dela vse sam. delavec dela za drugega. Vodja je potreben povsod, zlasti za samovodenje (nem. Lebensfuehrung, angl. self-leading). Pogosto je poudarjal, da se s spremembo konteksta spremeni tudi definicija. To je pokazal s preokvirjanjem izbranih primerov. Marsikaj delamo spontano, s posnemanjem. Smejimo se z drugimi, čeprav ne vemo čemu. Npr. če se vodja oceni in prizna napako. Odklanjal je pravico do blokad s kritiziranjem. Kako močan je nasprotni primer, vidimo iz tega, da zaradi njega nehamo verjeti temu, kar smo prvotno verjeli. NLP sloni na placebo efektu.  Zaradi pomembnosti učinka4 tudi ni vseeno, iz katere čakre govorimo, ni  vseeno, kateri zvok vibrira z nami.  

Grzesiak je opredelil halucinacije kot najpomembnejši in najpogostejši psihopatološki fenomeni med motnjami zaznavanja. Po pravilu se ne opirajo na realne dražljaje, občutke in objekte. Preprosto je moč halucinacije razdeliti po področjih delovanja naših čutil. Značilnosti vseh halucinacij so: - žive in nazorne prevare zaznavanja, praviloma brez povezave z resničnimi občutki in predmeti,-nastale zaradi biopsiholoških sprememb v možganih, -za bolnika so pogosto bolj resnične kot realnost, -so brez možnosti korekcije s prepričevanjem, - imajo pomemben vpliv na doživljanje  in ravnanje prizadete osebe. Vrste halucinacij so: vidne(optične), slušne(akustične), telesnega občutka (haptične), notranje zgradbe telesa (cenestetične), vonja (olfaktorične), okusa (gustativne), občutka za ravnotežje (vestibularne). Vidimo, da so prikladne za dokazovanje, da se zunanje zaznave v nezavednem ne razlikujejo od notranjih. 

Tudi Grzesiak je prepričan, da brezplačnega kosila ni. Počitnice so slajše, če jih sam plačaš in avto je vrednejši, če ga kupiš z lastnimi zaslužki. Ob tem se vprašamo po teoriji zaslužnosti. Denar je opredelil kot energija. Imamo ga, kolikor mislimo, da ga zaslužimo. Pogosto se podcenjujemo. Zahtevajmo najvišji standard. Ciljajmo višje kot bomo zadeli. NLP se živi, ne pa le dela. Mi sami smo največje motivacijsko sidro. Če vemo zakaj, vemo tudi kako. Gre za našo vodstveno vlogo. Le malo je srečnih, uspešnih, ljubečih… shema: biologija, sociala, psihološko individualni sistem. Odločiš se, v katerem stanju želiš živeti. Če spremenimo čustva, se tudi odločitev spremeni. Dejanja interpretiramo in vežemo na kontekst. Če si skladen – kongruenten, ti ljudje verjamejo. Če se ne ljubiš, te tudi drugi ne. Kakor gledaš na druge, drugi nate. Ne gre za tehnike, ampak za odnos. Trener naj goji tudi hvaležnost in se zahvali za težavne udeležence.

Formula 'projekcija je percepcija' velja, kadar svojo prihodnost vizualiziramo. Ko načrtujemo usmerjamo perspektivo. Če storimo napako, jo obrnemo v svoj prid. Produciramo besede tudi neodvisno od dogajanja. Zato je včasih vprašanje, ali naj drugemu pokažemo ranljivo točko.  
Alfa samec se razpre, ker se ne boji ranjenosti, čeprav ve, da je ranljiv. Pokazati drugemu ranljivo točko, včasih pomaga. Pri vizijah nastane problem, kadar vidimo slike statično, ne pa dinamično v njihovi povezavi. Ne vemo, kaj se bo zgodilo, ko bo prva slika izginila. Zato se dogaja, da cilja ne zasledujemo več, ko prva slika izgine.
  
Atribucijska napaka nastane, ko drugega napravimo za odgovornega, da si bo sam pomagal. Ker nezavedno ne razlikuje med zunanjim in notranjim, ni pomembno, kaj dejansko obstaja. Stres in bolečina ne obstaja, pa ju vendarle občutimo. Slike nastajajo v možganih. Vrednote so odvisne od konteksta. Tudi denar sam po sebi ničesar ne spremeni. Obstajajo pa povezave. Kar intenzivno ponavljamo sčasoma postane fiziološka resnica. Grzesiak je veliko govoril o avtomatskih povezavah. Fiziološko stanje avtomatsko spremeni čustveno. Najbolj udobno stanje je nezavedna kompetenca, ki je bila prej zapletena. Govorili smo tudi o Batesonovih štirih načinih učenja. S pomočjo domišljije iz predmeta lahko naredimo karkoli. Skepticizem je stanje posameznika, ki se fokusira na nekaj, kar ne deluje. Pokazal je, da je reševanje problemov lahko zabavna igra. Angleščine se najhitreje učimo, če se jo v ustreznem kontekstu.  Če nekdo nekaj zanika, se učimo ugibati, kaj želi. Privlačni smo, če se tako počutimo. Da ne bi živeli le v senci lastnih ambicij, uporabimo osebni vpliv. Cialdini je napisal o tem odlično knjigo 'Kako vplivati na ljudi'.        

Kaj vse želite napraviti, da bi bili srečni, se vprašuje Mateusz Grzesiak. Morda prav nič, ker dejansko ne verjamemo vanjo. V tej točki interpretira skepticizem kot stanje duha, ki šteje razpoložljiva orodja za nevredna, neuporabna. Zgubili smo se v prevodu pri iskanju drugega konteksta. Da bi ga pridobili, se ponovno normaliziramo v normiranem stanju self-confidence. Kajti, če verjamemo vase, verjamemo tudi v srečo. Lahko delujemo v kateremkoli poklicu na kakršenkoli način. Samo da ima kontekst, da ima smisel, da se ujemata odgovora na vprašanji why in what for!!! In denar bo pritekal sam od sebe kakor bo odtekal tako kot flow in trans.  Kaj lahko delamo hitreje, bolje, bolj učinkovito? Kje  vse smo kot letalo, ki je vzletelo (take off) in kam vse smo prileteli. In če priletimo kot orli med piščance, ki jih učimo leteti, se zgodi kot drek, napaka (error) in neprijetna resnica. 

Kako bi samega sebe spravili v trans o najboljšem izboru? Ameriški psiholog William James je že na koncu 19. stoletja trdil, da človek vedno izbere najboljše. Vendar pa tega ni dokazal in povedal tako, da bi mu vsak verjel.  Poskusimo se vživeti v lastne želje, po katerih dobivamo to, kar si zaslužimo in obenem to, kar nam pripada po božji milosti. Smo najboljša rešitev za ta svet, smo edinstvena in nenadomestljiva bitja. Sedimo kraj sebe. Opazujmo se pozorno, pomlajujmo se tja do prvega leta starosti. In ko se gledamo tako kot gledamo nebogljenega otroka, si obljubimo, da se bomo vedno ljubili, da si bomo stali ob strani, si pomagali ali poiskali pomoč za samopomoč. Vemo, da imamo sposobnosti, ki jih potrebujemo in da imamo prepričanja, ki nam te sposobnosti spodbujajo. Vemo, da se nam avtomatično dogaja najboljše, ker smo prav mi tisti, ki nosimo v sebi vse potenciale in vse odgovore. Delajmo to, kar nam daje največji polet pri naših vrednotah in v naši sreči, delajmo to, v čemer najbolj občutimo sebe, pojmo si najlepšo melodijo uspeha. Vsak dan znova skočimo iz svojega sanjskega čolna v strastni tok življenjske reke. Prepustimo se njenemu toku milosti in plavajmo v njej po lastnih sposobnosti kolikor daleč moremo. Grzesiak je včeraj vedel o nas več kot smo vedeli mi in jutri bomo vedeli in verjeli mi več kot smo vsi vedeli včeraj. To je drža zmagovalcev, to je drža uspešnežev.   

Samozaupanje je pomembnejše od kompetence, ker morajo tisti, ki imajo kompetence imeti še zaupanje vase, da ga lahko izrazijo. Za eno sliko se pojavi druga. Tako nastane stalni tok, ki pomeni stil življenja. Zaporedje dogajanj poteka od človeških virov, sposobnosti, informacije do marketinga. Najti je treba komplementarnega partnerja, ki povezuje slabe točke z močnimi. Živimo, pa bomo živeli motivacijo. Čeprav mamo IQ že  prirojen, nam Vigotsky in drugi socialni psihologi dokazujejo, da se brez ustreznega socialnega okolja IQ in drugi potenciali ne razvijejo. Primer za to tezo so t. i. volčje deklice. Vprašanje je, ali se da obe stališči razumeti skupaj, tako tisto, da je z razvijanjem talentov treba začeti čim bolj zgodaj kot tisto, da zanje nikoli ni prepozno. Pri tem ni vseeno, ali gre le za motorično gibalne spretnosti pri športni vzgoji v OŠ ali za učenje tujih jezikov na tretji univerzi.  

Kupci, ki blaga, ki je prepoceni, ne kupijo, ker se jim ne zdi kakovostno, nam kažejo, da je treba dvigniti lastni standard. Mi smo najboljše darilo za (lastni!?) svet. Iz tega stališča lahko izpeljemo povezavo ekonomije trga z ekonomijo darovanja. Zato se za individualizirane proizvode plača več. Če postavimo časovno omejitev 'samo danes je ceneje' ljudje kupijo ve.  Če ne znamo, se delajmo kot da znamo.   

Na treningu je šlo za spodbudo k inovativnosti. Inovativni smo, kadar delujemo iz sebe. Kdor je inovativen, mu Slovenski forum inovacij ponuja sodelovanje. Forum poziva zainteresirane, da se udeležimo osrednje slovenske predstavitve podjetniških inovacij, izumov, novih tehnoloških rešitev in inovativnih podjetij ter se uvrstite v izbor 40 najboljših inovacij oz. 10 najinovativnejših podjetij, ki se bodo predstavila na prireditvi Slovenski forum inovacij ter v katalogu inovacij Slovenije za leto 2007 (v tiskani in spletni obliki). Najboljši iz vsake kategorije bodo nagrajeni s privlačnimi nagradami. Prav tako bo inovatorjem omogočeno sodelovanje na podjetniških izborih v Sloveniji in v tujini. 

3. Feustelov obisk v Sloveniji 
 
Ali si lahko velik ob velikanih, pomemben ob pomembnih, osredotočen ob osredinjenih? Osrednji nlp dogodek je bil dejavni obisk Berta Feustela v Sloveniji, dne 23. in 24. 4. 05. V domu Čebelica, ki ga upravlja Andreja – Čebelica matica, nam je na Delavnici predstavljal svojo optimalno izkušnjo NLP-ja. Feustel je imel logično in sistematično predstavitev izbranih tem nlp. Pravično je dodeljeval besedo sebi in drugim, z ničemer ni pretiraval, tako da je ostajal prizemljen, racionalen in izkustven po sebi in drugih.
                
Za razliko od Feustela predstavljam spekulativno - evolucijsko inačico nlp glede na dosedanje informacije o njem. kar zadeva poslanstvo velja naslednje: če Bog verjame vame, sem jaz z njim. Raje sem z njim kot s hudičem in raje sem predstavljam Aido kot Turandot. Kot predstavnik človeškega rodu, nisem tako neumen, da bi se razvijal v evolucijski vrsti ptičev, če se kot sesalec lahko dam nevrolingvistično reprogramirati. Nlp je koncentrirana avto- in hetero-refleksija človeške prakse, ki je relativno neodvisna od lokalnega okolja. Kot homo sapiens, ki ve za strukturne funkcije svojega uma, se odločam med različnimi tipi osebnosti in se po potrebi istovetim ali razistim z njihovimi vlogami. Kot ekstravert se mečem navzven in kot introvert se pogrezam vase. Kot občutljivec sem preobčutljiv na napake drugih in kot intuitivec jih odpuščam. Za malico obtožujem druge, za večerjo pa me imajo drugi. Povečerjajo me kot Polonija – Hamletovega prijatelja. In kaj še ostane ljudem od zadnje (kanibalistične) večerje?  To, da vstanejo iz groba 'lenega mišljenja'  (ignava ratio pri Kantu) in uporabijo še tiste meta-programe, vloge in modele, ki bi jih lahko preden so bili pogubljeni. 

Vprašanje je, ali naše cilje podpirajo vrednote, če jih ne, pomeni, da smo lahko razočarani. Treba je postavljati takšne cilje, ki ustrezajo našim vrednotam. Če uresničujemo cilje, se vrednote krepijo, sicer ostajajo le deklarirane. Sekundarni dobički prve, slabše navade prevladujejo, dokler niso dovolj zasidrani boljši učinki druge, priučene navade. Nlp omogoča globinsko učenje, vendar pa si zaradi komodnosti večina izbira površinskega. Zato je s pomočjo shem nlp laže spoznati, kakšni smo kot kaj narediti kaj za to, da bi tisto, kar smo, tudi postali.  

Vrednote spoznavamo na več načinov: 1. Iz konteksta oz. okolja, 2. Iz kontrasta, kaj bi radi in česa ne bi, 3. iz jeze in besa, ker se ni zgodilo po predvidevanjih, 4. Iz vizije in poslanstva (Andreas, Faulkner, 2003). Vrednote se s kulturnim okoljem tudi spreminjajo. Že James je rekel, da se ljudje vedno odločamo najbolje  zase. 

Ali sploh vemo, koliko doživljajskih vrednot bi lahko kupili in koliko zgolj deklarativnih bi lahko brez škode opustili, če bi bili bolj pozorni? Ali vemo, koliko ljubezenskih pripomočkov bi lahko kupili v kakšnem love stor-u, da bi se bolj ljubili med seboj. Če bi se ženske bolje zavedale pomena optimalnih (spolnih) izkušenj in bi jih bili moški tudi bolj zmožni doseči, bi Slovenci presegli Rugljevih 2% uspešnih spolnih zvez. To ni le 'as if' varianta behaviorja, ampak tudi 'so what' ali 'what if' po 4 MAT-u. To pomeni, da po 6. somu ne gre le za zmanjšanje pomena negativnih izkušenj, ampak tudi za okrepitev pozitivnih. Slovenci bi glede na antiintelektualni stil sicer intelektualnih diskusij lahko kakšno (spolno, ekonomsko, itd.) vrednoto okrepili, da ne bi zaostajali kot zadnji v nataliteti in v znanju matematike (za spoznanje boljši v naravoslovju) in polpismeni pri izpolnjevanju obrazcev capljali na repu Evropske zveze.
         
Ker ne obstaja nič boljšega kot so najboljše odločitve, nam Nlp odgovarja na vprašanje, kako priti do njih. Kot vemo, so najboljše odločitve tiste, ki so povezane z našimi avtentičnimi vrednotami. Vrednote pa so dejavne tedaj, kadar jih podpirajo prepričanja (nem. Ueberzeugungen, ang. beliefs). Nlp je učinkovito sredstvo za preseganje lenobe v njenih stoterih inačicah, malodušja, enodimenzionalnosti. Lahko začnemo z afirmacijami, Da uresničujemo maksimo, po kateri 'sem neprekinjeno najboljši v bistvenem' moramo imeti sebe neprestano pod kontrolo, da smo se pripravljeni popravljati po zgledu drugih in sebe. Po zgledu drugih uporabljamo 'spodbujevalec novega vedenja' (angl. NBG), po lastnem zgledu pa t. im. rušenje negativnih sider. 

Včasih zadostuje, da svoja omejujoča prepričanja enostavno obstreljujemo s hitrimi ukrepi od zunaj tako kot fiziki še danes obstreljujejo (oz. pospešujejo) delce atoma. V tem primeru učinkujemo kot razprševalec (distractor) na negativna prepričanja, ali se izvijemo iz njih in jih zapustimo. Ali kot navadni smrtniki vemo, s čim nudimo oporo samemu sebi? Če ne vemo, potem to prepričanje preokvirimo v 'morda vemo'. In če vemo, potem črpajmo energijo za zagon iz vseh virov, poslužujmo se Miltonovega jezika moči, apelirajmo na nezavedno in jo po možnosti osvajajmo v transu. Uporabimo vseh 12 somov (pri čemer se spomnimo, kako je Jezus razmnoževal ribe in kruh po modelu bogastva). 

Prepričanja spreminjamo na naslednje načine: oslabiti ali okrepiti zaznavne podrobnosti, sidranje, tehnika Satir, swish, preokvirjanje v 6 korakih, rotacija oči, odvijanje. Rotacijo oči opravimo z 5-20 gibov. Začnemo od šibkega k močnemu in obratno. Seveda pa se z oslabitvijo enega prepričanja lahko pojavijo druga. Gre za hitro in učinkovito tehniko zlasti, če je prepričanje staro in nima podpore kje drugje. Vse, kar imamo v glavi, se nekje predstavlja. Odvijanje 10 krat v smeri urinega kazalca, do 5 krat v nasprotni smeri. Dilts govori o molekuli prepričanja, ki jo obstreljujemo tako kot subatomarne delce. 

Ni vseeno, kakšen odnos do dela, ki ga opravljamo,  imamo. Zato si poglejmo 
tabelo odnosov do dela

Poslanstvo                    Nujna zaposlitev 	
Doživete vrednote       Vrednote za  preživetje	
Dajanje                        Materialni dobiček	
 Zanos                          Trud 	
Odličnost                     Ustaljene navade	

Vsako delo lahko postane zanimivo, če njegove izzive priredimo svojim sposobnostim in motivaciji. Še več: v njem lahko uživamo in tedaj smo v flowu. Flow je predverje ekstaze kot najbolj sproščujočega ritma. Radi vzdržujemo izziv, dokler ne pridemo do konca z njim. Po presledku – separatorju je to inkubator za novi flow, novo poezijo sveta, nov barvni kolorit medsebojnih povezav. Novi ljudje pomenijo nove misli, nove plese, nove odgovore na že znane pregovore. Flow je navsezadnje globalizacijski, nacionalni in osebni, če to želimo ali ne. In če ga želimo (po kaj če- what if), potem ga lahko zavestno induciramo in vzdržujemo. To pa niso več zgolj Csikszentmihalyi, Feustel, ampak tudi mi kot 'pomembni drugi'.  
        
Flow je najvišja stopnja čustvene inteligence za uspeh in učenje. Flow je naša notranja reka, ki jo usmerjamo kakor tudi pospešujemo ali upočasnjujemo njen tek. V flowu so emocije pozitivne močne in osredotočene na nalogo. V depresiji smo ločeni od flowa. Ko preidemo svoje meje, ga začutimo kot spontano veselje in samopozabo. To je edino, kjer v ljubezni pozabimo sebe. ekstaza je predhodnica tega, v popolnosti izrazimo svoje talente. Vprašanje je, ali se ga da trenirati. Po modrosti NLP gotovo. V flowu smo predani. Omogoča navdih in pomeni transformacijo ega  v višjem zavedanju. 

Življenje je športna, umetniška ali kakšne druge vrste igra. Zato ni vseeno, kako jo igramo. Resnost pri dogodkih, ceremonijah, dosežkih, se prej ali slej izrodi v neumnost. Sprejmi življenje kot igro in jo igraj z vsem svojim bitjem, vendar se ves čas zavedaj, da je to igra. Nikoli ne prepričaj sebe, da je neka stvar izjemno pomembna ali izjemno resna. Morda je oboje! Igraj se, pa vendar ne bodi ciničen in se ne norčuj in se ne posmehuj drugim. Naj bo to spoštljiva igra, kjer kot igralec spoštuješ svojega nasprotnika.

Iz te dispozicije sledijo naslednje etične norme: odnos do sebe in drugih naj bo ljubeč. Ne zahtevaj preveč od sebe, pa tudi ne premalo.  Sprejmi se brezpogojno in se imej rad. Ko ozavestiš svoje napake, jih odpravi. Postopno in vztrajno odpravljaj napake. Opazuj se in bodi pozoren na svoje telo, na svoje misli, čustva in na svoje občutke. 

Z vajami smo preizkusili, kako delujejo naslednji meta-programi: 
1. motivacija k ali proti
2. globalno – specifično
3. interno – eksterno
4. jaz – drugi
5. podobnosti – razlike
6. strinjanje – nestrinjanje 
7. nujne ali možne potrebe. 

Kako odkrijemo meta-programe: 1. ali le poslušamo, 2. Zastavljanje posebnih vprašanj. Meta-programe drugih uporabljamo tako, da v njihovem jeziku govorimo. Meta-programe spreme-nimo tako, da vzljubimo nove in jih ponavljamo 20 do 25, dokler ne postanejo avtomatsko del nas. V vsakem primeru najprej iz pogovora ugotovimo, katere meta-programe uporabljajo naše  stranke, da jih kot prodajalci potem nagovorimo v njihovem jeziku. Postopek je podoben kot pri ključnih besedah za zaznavne kanale. Z detajlistom komuniciramo drugače kot z globalistom, s tistimi, ki izhajajo iz sebe (kaj bi njim kaj pomenilo) drugače kot s tistimi, ki izhajajo iz tega, kaj bi drugim kaj pomenilo.  

Oblika celovite vadbe telesa in duha je tudi gyrokinesis. Zanj so se odločili v Pilates holistič-nem centru v Ljubljani, saj je Gyrokinesis tako vadba telesa kot duha in je zato izziv za tiste, ki tega programa še ne poznajo in bi želeli razširiti svoja telesna in duhovna obzorja. 
Zato tudi v pozah kot stanjih telesa ne vztrajamo dolgo. Namesto tega se izvajajo nežni in tekoči prehodi od ene k drugi vaji, ki so harmonično povezani skozi pravilno dihanje. Vadba tako zelo spominja na ples in plavanje in ne toliko na jogo. 

Značilen trening se začne s samomasažo in preprostimi dihalnimi vajami, kar je prebujenje čutov, sledi aktiviranje medenice in hrbtenice. Vaje, ki jih izvajamo v sedečem položaju – uporablja se nizek stol brez naslonjala –, pripomorejo k večji sprostitvi sklepov, sestavljene pa so iz osnovnih gibov upogibanja, zasukov, rotacij in stranskih upogibov. 

Ti vzorci se prenesejo še na kolke, kolena in podkolensko kito, kvadriceps in tako naprej v vseh mogočih smereh: naprej, nazaj, sem ter tja, okoli. Ustrezen dihalni vzorec stimulira živčni sistem, odpira energijske poti in pospeši cirkulacijo krvi, s tem pa se poveča oksigeni-zacija. Na višji stopnji se izvajajo bolj zahtevne vaje, ki v marsičem spominjajo na vzdržljivostni trening. Vse ravni Gyrokinesisa obsegajo vaje, ki se izvajajo sede, stoje in leže. 
3.	Timsko delo po timski uri

Tim je skupina usklajenih in uspešnih sodelavcev, ki se zavedajo, da skupaj dosežejo več. Pri NLP smo jih analizirali v Mojstru M5/3. Lastnosti so:kakovost je v sinergiji, 2. vzporednost in rotacija, 3. usmerjenost k cilju, 4. izkoriščanje prednosti in kompenziranje pomanjkljivosti, 5. hitro in skupinsko učenje, 6. strukturiran način dela (vizualizacjia, jasna pravila in načini dela), 7. zrelo reševanje konfliktov (v distresih, časovnih stiskah, nasprotnih stališčih), 8. po-zitiven občutek pripadnosti  - visok občutek pripadnosti, visok EQ, 9. vodenje, upravljanje s seboj, modeliranje tima, 10. ustvarjalnost s pozitivnim odnosom do novih idej. Sodelovanje terja nenehno usklajevanje mojih ciljev s skupinskimi. Pomembni so tudi odnosi z drugimi (uskladljivost mnenj, usmerjanje procesov k skupnemu cilju, postavljanje pravil) in vedenje ob nalogah (prevzem pobude, ugotavljanje mnenj, pojasnjevanje, povzemanje, iskanje soglas-ja). Pojem timske ure je pri nas še premalo uveljavljen. Sestavni del upravljanja s časom je tudi t. im. timska ura. Timsko uro delimo na forming, storming, norming in performing. 

Kot vemo je težko presegati kulturo individualizma v smeri kulture timskega sodelovanja. Timsko delo vsaj na začetku pomeni distrese. Pozitivne učinke dobi šele v četrti fazi, če so si sodelujoči dobro razdelili delo in postavili pravila, ki jih spoštujejo. Polakova (Polak, 2007) se fokusira na prednosti timskega dela in ga utemeljuje v Maslowi motivacijski lestvici. Sama vodi spodbudne delavnice po slovenskih šolah.  

Ob novem v.d. direktorju se je na PI zalomilo že pri formingu, ker drug drugega nismo niti dodobra spoznali, kaj šele, da bi prek 'nevihte možganov' prihajali do novih skupnih rešitev. Novi upravno-administrativni ukrepi so bili enostavno oktroirani 'od zgoraj navzdol' (top down), ne da bi se vzporedni komentarji kaj bistveno integrirali v postopke 'kontrole'. Usklajevanje mnenj je bilo zaradi diglosije na stopnji zero oz. minus sum game. Timska ura se je premikala le v skupinah dvojic, trojk itd.  V knjigi Šola na razpotju (Novak 1995) sem pokazal, da lahko kot zunanji sodelavec v vlogi raziskovalca tudi sodelujem v team teaching s prof. A. Augustinčičem na gimnaziji Poljane.          

Kolektivizem je sicer poudarjal pomen skupinskih ciljev pred individualnimi, vendar pa je deloval z današnjega vidika preveč uniformistično in premalo diferencirano. Individuialist deluje iz paradigme ločenosti, timski sodelavec pa iz integrativne paradigme. Sodelovalna kultura običajno nima formalno zakonske podlage. V balkanski kulturi so si skupine odtujene in si nasprotujejo. 

Kako se učiti sodelovanja? 
Kako komunicirati v timu? 
Kako reševati probleme in konflikte pri timskem delu? 
Katere so prednosti timskega dela za učence, učitelje in šolo?

Na ta vprašanja odgovarja Teorija notranjih timov. Izhaja iz razumevanja posameznika, ki je v osnovi vedno multipla osebnost. Vsak človek združuje v sebi vrsto različnih vidikov. Na tem temelji tudi skupinska dinamika in oblikovanje notranjih timov, ki združuje v sebi različne vloge posameznih članov skupine. V timih se izoblikujejo naslednji tipi vlog:
- člani skupine, ki se z delovanjem osredotočijo na zunanji vidni svet,
- člani, ki so specialisti za operativno učenje in delovanje prilagajanja,
- člani, katerih naloga je strateško odpiranje (razpiranje) delovanja,
- posebna vloga članov, katerih naloga je, da druge usmerjajo in vodijo v okviru normativnega identitetnega delovanja.

Naloga timov je vedno dvojna na eni strani priti do notranjega lastnega mnenja in oblikovanja volje, na drugi strani pa vzpostavljanje socialnega kontakta z drugim in odkrivanje zakonitosti v prilagajanju in strateškem delovanju, kar vodi do pravil identitetnega učenja.  Temu služijo aktivnosti zaznavanja, analize/razmisleka in načrtovanja/odločitev. Če spnemo in podpremo notranjo in zunanjo nalogo, pridemo do vzporedne teze (prav tam, 252), da skupinska dinami-ka zunanjih timov, tj. socialnih skupin poteka načeloma enako kot intra-psihična dinamika v notranjih timih.

Če spnemo individualno in skupinsko zakonitost delovanja, prispemo lahko do zakonitosti delovanja timskih konferenc, ki se hkrati lahko obračajo: na lastno prilagajanje in strateško delovanje ter na zunanji svet, kar pa pristane v identitetnem delovanju. Da bi se izognili nevarnostim namernega ali funkcionalnega identitetnega delovanja posameznika, predlaga avtor timske konference, ki omogočajo socialno delovanje za razvoj organizacijske vizije v šestih korakih:
korak: identifikacija članov (koliko se jih priglasi k besedi, kakšno je njihovo sporočilo),
korak: razprava posameznikov,
korak: dopustiti in spodbuditi prosto razpravo…,
korak: vodenje in uravnavanje ter določanje strukture s strani vodje,
korak: nevihta možganov,
korak: zasnova integracije stališč.

Ta metoda jasno pokaže, da je posebno težko vodenje takih timov pri skupinah, ki imajo notranje konflikte. V takšnem primeru prispemo do konfliktnega menedžmenta, ki ima velike podobnosti s Habermasovim modelom razprave:
- identifikacija pogodbenikov,
- monološko odpiranje posameznikov, ki so v konfliktu,
- dialog: sebe razstaviti in drug drugemu svetovati,
- sprava in delno priznavanje,
- oblikovanje tima in konkretne odločitve pod vodstvom vodje skupine.

5. Sklep

Podobno kot De Haven (2007) je tudi Grzesiak prepričan, da je naše življenje mojstrovina zmagovalca in da je treba ciljati v svoje najboljše dosežke.  Rojeni smo za vodje, kar pomeni, da si vzgajamo sledilce.  Grzesiak je mladi talent, ki je že uresničil načelo 'totalne mobilnosti', ki ga mnogi učitelji znotraj zaprte univerze ne bodo. V Večeru (9. 10. str. 15) jih imenujejo 'nepremične'. Vse tehnike NLP-ja spravlja v gibanje duha, tako da je težko vedeti, katero trenutno uporablja. Veliko je bilo modeliranja, instaliranja, preokvirjanja v smislu sleights of mouth. Vešče se kombiniral Miltonov in meta-jezik, ki je bil poln primerov. Je ekspert za podmodalnosti in ve, kako z natančnejšim izražanjem vplivati na udeležence, da postanejo boljši. Predstavitve je začenjal z osnovnim dejstvom in resnico so-prisotnosti zdaj in tukaj. To bi bil lahko tudi začetek učenja zena. Sebe in druge spoznava intuitivno skozi zgodbe, ki vključujejo že dialoge in prologe. Vse zgodbe so bile sestavine njegove avtobiografske zgodbe kakor pritoki iste reke. Kako natanko nastane zgodba, če poznamo kraj dogajanja, ki ga imenuje kontekst, cilj, ki smo si ga zastavili in sredstva, s katerimi razpolagamo? Stalno se nahajamo med danim in pridobljenim glede na znano trinitarno teorijo osebnosti kot produkta dednosti, okolja in lastne individualne aktivnosti. Normativni socialni zemljevidi in sidra so še močnejši kot individualni. Kontekst se spremeni, kadar trg svojih ponudb razširimo. Videti je, da je izkoristil (utilisation!) vse vire in zgodbe za vžig – iniciacijo podobnih manifestacij pri udeležencih treningja za čas, ko bomo imeli svoje publike v drugih kontekstih         

Trener Grzesiak je osebno celo za korak pred poljskim nacionalnim statusom v EU. Poljska še nima evra, medtem ko Grzesiak samoumevno preračunava cene v evrih. Poljska država se počuti še marginalizirano in nekatera stališča v EU lahko uveljavi le s pomočjo baltskih držav. Grzesiak pa je že osredotočen znotraj globalizacije. Kot skupina smo se prepričali, da ni ekscentričnosti, ki je on ne bi mogel centralizirati, se nanjo osredotočiti in iz nje izvajati zanimive zaključke. Po mnenju Mareka Cichotskega – svetovalca Lecha Kachinskega, bi bil to tisti posameznik, ki je, če že ne zgodovinski, pa svoj delni življenjski izpit že opravil.6 je pa res, da ni po-zgodovine (fr. posthistoire), če ni tistih, ki so še v predzgodovini kot ni uspešnih, če ni tistih, ki na uspeh skoraj neskončno dolgo čakajo.  Ne glede na to, v čem in kako zelo smo si različni, vsi lahko gojimo vero v najboljše. Kachinsky si morda vodilne vloge v Poljski ni zaslužil, vendar pa usposabljanje Davidom omogoča, da opravljajo pastirsko službo na kraljevski način. Torej: četudi nisi že kar podjetnik ali S.P., si pa pripravljen to postati. Že Hamlet je dejal 'biti pripravljen, to je vse. Gospodove besede so: »prav, dobri in zvesti služabnik. V malem si bil zvest, čez veliko te bom postavil. Vstopi v veselje svojega gospodarja." (Mt 25, 21)  Tako smo nanizali nekaj ključnih stališč nauka velikega poljskega trenerja NLP Mateusza Grzesiaka.

6. Opombe

1 -  Richard Bandler, kreator NLP, NHR & DHE glej spletno stran:
http://en.wikipedia.org/wiki/Richard_Bandler.

2 – Barbrook (2005) ugotavlja, da ekonomija dobrin in denarja ter hi tech ekonomija darovanega nista nujno v konfliktu, ampak se dopolnjujeta.  Danes se informacije neomejeno prenašajo prek e-mail pošte, on list servis, on line conferences, web sites itd.  

3 – Kiyosaki je v knjigi Kvadrant denarnega toka ugotovil, da 95% zaposlenih ustvarja denar z delom v službi in le 5% v smislu podjetnikov in samozaposlovalcev. DeHaven (2007) govori o tem kvadrantu podrobneje kot smo ga imeli čas razčlenjevati na treningu. 

4 – Na Googlu je kar precej zadetkov na temo 'kako misliti učinkovito'. Tako ima Flesh, R. (2000). How to write, speak and think effectively prav tako poučen naslov. Tudi Grzesiak, M. ima knjigo s tega področja. Na spletnih straneh http.//www.nlp-center.net/article/ najdemo vse članke o NLP. 

5 – Cialdini je že pred 10 leti predvidel 'permission marketing' na webu. 

6 – Glej članek Vidmajer, S. (2007). Arhitekt poljske zunanje politike. "Poljaki smo nacija, ki je opravila izpit iz zgodovine. Nemci ga niso."  Sobotni prilogi Dela, 13. 10. 2007, str. 20-21.

Literatura

- Andreas, S., Faulkner, Ch. (ed., 2003). NLP, The new technology of achievement.   London, Nicholas Brealey. 
- Barbrook, R. (2005). The Hi–Tech Gift Economy. Splet: htt://www.firstmonday.org/issues3_12/barbrook.
- Covey, S. R. (1994). 7 navad zelo uspešnih ljudi.  Ljubljana, MK.
- Csikszentmihalyi, M. (1998). Finding Flow: Psychology of Engagement With Everyday Life. Basic Books.
- Cialdini, R. B. (2000). Influence. Theory and Practice. 
- DeHaven B. (2007). Zmagovalni način razmišljanja za prihodnost. Kdor ga pozna, lahko nadzira svojo usodo. Ljubljana, Lisac & Lisac.
- Erzar, T. (2007). Duševne motnje : psihopatologija v zakonski in družinski terapiji. 2. izd. Celje, Celjska Mohorjeva družba.
- Godelier, M. (2006). Uganka daru. Ljubljana, Študentska založba.
- Grzesiak, M. (2007). MetaPrograms Accessing Cues. Spletne strani: http://www.yehe.org/archive/9/93/62899.shtml.
-	Guilding, m. M. & Guilding R. (2007). Promeniti živet. Terapija novom odlukom. Novi Sad, Psihopolis inštitut. 
- Novak, B. (1995). Šola na razpotju. Rqadovljica, Didakta.
- Polak, A. (2007). Timsko delo v vzgoji in izobraževanju. Ljubljana, Modrijan.

X. Igre, transakcijska analiza in NLP 

1. Uvodni prikaz transakcijske analize

Transakcijska analiza (TA)1 je teorija osebnosti in psihoterapija za doseganje osebnostne rasti in spremembe. TA lahko uporabimo, kjer želimo razumeti človekovo duševnost, komunikaci-jo ter odnose med ljudmi. Uporablja se pri zdravljenju različnih psihičnih težav (anksioznost, depresija, osebnostne motnje idr.). Ta analiza integrira psihoanalitično in kognitivno – vedenjsko terapijo v okviru humanistično eksistencialne filozofske usmeritve. Transakcijska analiza se kot psihoterapija uporablja pri delu s posamezniki, pari, družinami in skupinami. TA opredeljujemo kot teorijo osebnosti in njene motivacije in teorijo ter prakso komunikacije, ki dosegata pozitivne osebnostne spremembe. TA temelji na eksistencialističnih in humanističnih filozofsko-antropoloških in psiholoških izhodiščih. Eksistencialna komponenta NLP in TA je v tem, da je vsak odgovoren za svoje vedenje. Upoštevata pa tudi generativnost. Pri NLP in TA smo to, kar postanemo z lastno aktivnostjo. Prevzeti vzorci ne morejo biti zadostni, ker izvirajo iz prve ali druge socializacije. Harris (2007, 289) je rekel: »človek ne ustvarja le lastnega bistva, ampak istočasno dostojanstvo celotnega človeštva.«  V povezavi s tem piše Harris o 'zdravi pameti svetosti'. 
Po eni strani je TA deduktivna, po drugi strani pa temelji na empirični realnosti. To  je eno od posrečenih ravnovesij, ki jih teoretična in klinična misel TA neguje tudi danes. Šola TA je npr. v letu 1999 uspešno prestala standarde empirične validacije ob vzpostavljanju kriterijev psihoterapevtskih modalitet glede na zahteve Evropskega združenja za psihoterapijo (European Association for psychotherapy).
TA lahko tudi fenomenološko opredeljujemo. Izhodišče, da je socialno resničnost možno najbolje spoznati skozi neposredno izkustvo, je eno od epistemoloških izhodišč vtkanih v TA. Berne sam je svoj pristop označil kot "sistematično fenomenologijo". Ta orientacija TA je razvidna tudi iz njegovih študij intuicije, v katerih med drugim polemizira z nekaterimi tedaj prevladujočimi poudarki v psihoanalizi svojega časa: »Da bi razumeli intuicijo, se zdi neobhodno izogniti se verovanju, da ni mogoče nekaj vedeti, ne da bi bili sposobni ubesediti to, kar posameznik ve in kako to ve… Psi vedo določene stvari in prav tako čebele. Resnično vedenje pomeni znati delovati prej, kot znati ubesediti.« (Berne 1996) Za Berneja in za Kolba je človek prej akter kot mislec, prek akcijsko kot kontemplativno bitje. Berne je ostal zvest tem predpostavkam tudi v svoji poznejši teoriji osebnosti, razlagah  komunikacije in v psihopatoloških konceptih. Človek se uči s posnemanjem, kar si najkasneje formira odraslo stanje. Prevzemanje starševskih vzorcev v TA ni dobro. 
Svobodni otrok in odrasli se učita situacijsko intuitivno. Človeško bitje ni sposobno učenja in spoznavanja stvarnosti le iz struktur Odraslega (O2) – prvenstveno v logosu kot njegovi podstrukturi, temveč delno tudi v miselnih in aperceptivnih procesih, ki so zajete v Odraslem (O1 – Malemu profesorju)."… obstaja pravi čas za znanstveno metodo in tisti za intuicijo – prvo vnaša več gotovosti, slednje – intuicija, ponuja več možnosti; oboje skupaj pa predstavlja osnovo kreativnemu mišljenju." (Berne 1996) 
Kot vemo se je TA razvila iz psihoanalize. TA je kot psihoterapija dogovorna oblika za dose-ganje želenih osebnostnih sprememb v mišljenju, čustvovanju in obnašanju. Izhaja iz izvirne teorije osebnosti – stukturalnih in funkcionalnih modelov. Njihova osnova so ego stanja (stanja jaza) kot tudi strukturalni, funkcionalni in drugi modeli v okviru TA – psihopatologije. Pri psihoterapiji je pomembno, da opredelimo, kaj je problem, kako ga vidimo sami in kakšne so sprejemljive poti reševanja. TA psihoterapevt skuša klienta opolnomočiti, da rešuje problem z vidika odraslega.

Naša osebnost se sestoji iz treh delov. Berne2 je opisal načine vedenja ljudi kot  otroški, starševski  in odrasli. Pritegnejo nas ljudje, ki so nam  podobni tudi  po tem, kar prikrivajo. To, kar ni bilo zaželeno, smo  se naučili prikrivati. Na tem je slonel totalitarni režim. Tudi pri TA se pokaže da najpogosteje živimo v delnem svetu, radi bi pa bili celoviti. To pa smo le, če smo skladni – kongruentni.   

Kako se ta tri stanja kažejo. Na spletnih straneh http://www.zdravje-plus.com/osnove_transakcijske_analize.htm beremo, da je “ego stanje skupek sorodnih vedenj, misli in občutkov. To je način, na katerega manifestiramo del naše osebnosti v določenem času”. Pomembno je vprašanje, na katero ego stanje se 'sorodna vedenja…' nanašajo. Najboljše je stanje odraslega. Kadar se vedem, mislim in čutim v skladu z dogajanjem okoli sebe tukaj in sedaj in uporabljam vse vire, ki so mi na razpolago kot odrasli osebi, sem v svojem 'odraslem ego stanju'. Tedaj sem O.K. in tudi drugim omogočam, da so O.K. vendar v vseh drugih položajih nismo O.K. TA v večini primerov osvobaja komunikacijo od kontaminacij in prekinitev. Mnogi se večkrat vedejo, mislijo in čutijo na načine, ki so preslikava odzivov njihovih staršev ali drugih zame pomembnih oseb v obdobju odraščanja. Takrat so v ego stanju Starša, ne da bi se tega zavedali. Včasih tudi zavedanje ne pomaga, da bi to stanje spremenili. Podobno je z vračanjem v načine vedenja, razmišljanja in občutenja, ki smo jih uporabljali kot otroci. V teh primerih smo v ego stanju otroka. 

Ta tri ego stanja so sestavine naše osebnosti drugače kot pri Freudu id, ego in super-ego. Berne ni bil edini Freudov učenec, ki je prelomil s svojim učiteljem. S konceptualnega vidika so starši ekstro-psiha, ki jo v otroštvu od staršev skopiramo oz. prevzamemo, odrasli kot 'zdravi del osebnosti je neopsiha in otrok je arhepsiha. V konceptualnem modelu sta otrok in starš del psihopatologije in spominja na Jungov boj s sencami.

V vsaki situaciji bi se morali vprašati 1. kaj hočem jaz, ker smo sicer preveč altruistični, 2. kaj hoče drugi, ker smo sicer sebični in 3. kaj terja od nas situacija, ker smo sicer socialno neprilagojeni.  Temu ustreza učenje iz lastnih izkušenj, iz izkušenj drugega in situacijsko učenje. Ustreza tudi trojnemu poslušanju. Po Brajši govorimo celo o četvernem, ki nastane, ko se vprašamo, kakšen je naš  odnos.  Kot vidimo je cilj TA in NLP isti. Gre za delovanje, ki je  usklajeno s samim seboj in z okoljem. Ne gre le za usklajenost z najbližjim okoljem, kar se doseže v NLP z eko-čekom, ampak tudi za usklajenost s človeštvom. Harris (2007) meni, da dostojanstvo posameznega človeka spodbuja dostojanstvo človeštva. Ker je bil naš sprejem vpliva staršev sad odločitev, se lahko kasneje odločimo drugače. 

Življenjske pozicije so: 
1. jaz sem v redu, ti si v redu (rast in razvoj),
2. jaz sem v redu, ti nisi v redu (revolucionarna),
3. jaz nisem v redu, ti si v redu (depresivna),
4. jaz nisem v redu, ti nisi v redu (devolucija),
5. Jaz/ti si v redu, samo če… (priganjalci).

Terapevtsko je najtežja pozicija ad 4. To vedenje je destruktivno za samo osebo in njeno okolico. 5. pozicija izhaja iz spoznanja malega profesorja, da se dobi pozitivni strouk za uboganje. Preveč prilagojeni otrok je v 2. poziciji. Če naše potrebe niso zadovoljene, pogosto za to krivimo druge, kar je pozicija 1. to se prenaša s staršev na otroke. 

Po Berneju in Harrisu se nahaja odrasli med otrokom in staršem, ki sta prevzeti osebnostni strukturi in vodita k posnemovalnemu vedenju.  Tako sem po očetu prevzel strah in zadržano voljo. Stres nas vodi v regresivna stanja. Ego stanje Odrasli je ego stanje, ki ima vse, kar je potrebno za kvalitetno življenje. Ima realne predstave o svetu. Informacije uporablja korektno, logično pravilno. Zaključki so natančni. Je avtonomen. Ima premišljene vrednote (prepričanja) in ustrezne emocije, ki jih izraža na socialno sprejemljiv način. Akcije so adekvatne. Odrasla oseba je tista, ki je razčistila s svojo preteklostjo.  To pomeni zavedanje stvarnosti, intimnosti (imajo kapaciteto za bližino), spontanosti (v mejah primernosti) ter avtonomnosti.
    
Direktno govorjenje tako kot avtokratsko vodenje izhaja iz pozicije starša. Preveč prilagojeni otroci niso O. K. Poznamo tri vrste takšnih otrok: preustrežljivi, nemočni ali uporniški oz. maščevalni. Čim več je kontrole, tem več je uporništva. Starši nudijo ponavljajoče odgovore.  Svobodni otrok razlikuje med osebo in njenim vedenjem. Življenjske pozicije so vrednostne sodbe o sebi in svetu.  Psihološke igre so manipulacije.     

Tudi Berne se zaveda, da se brez organiziranega socialnega delovanja  jaz ne more razviti in identiteta se ne more oblikovati. Aktivno ustvarjalno stanje jaza v smislu lastnega razvoja in predmetnega delovanja je stanje odraslega.  TA je vedenje o stroukih (strokes). To so osnovne komunikacijske enote. Niso že same vsebine informacij, ampak podlaga zanje. Lačni smo pozornosti.  Stroukiramo vse tri dele sebe. To je odprt okvir za dober stik, ker gre za investiranje energije v drugega. Je psihološka osnova vse socializacije in vzgoje. Strouke lahko tudi zavrnemo. Pravilo je: če ga imaš, ga daj, če ga dobiš, ga sprejmi. V Bertokovih skriptih (2007) beremo, da poznamo sedem vrst stroukov. Seveda so boljši pozitivni, ki povedo, da smo v redu kot negativni. So še eksterni in interni, filtrirani in verbalni ter neverbalni strouki. Pomanjkanje ustreznih strokov otrok začne dopolnjevati – nadomeščati z (samo)diskounti (discounts). 

Diskounti3 s svojimi odpisi v bistvu zastrupljajo teren odraslega. Strouk je stimulacija, enota pozornosti in enota socialnega prepoznavanja, diskount pa je ignoriranje, negacija, odpis, zanikanje v smislu odpisovanja. Pomembno je vprašanje, na kateri ravni reševanje problema odpišemo: 1. eksistence – npr. ne priznam, da sem s čim zasvojen, 2. pomena, npr. nič posebnega ni, če si dekle prereže žile, 3. zanikanje možnosti spremembe oz. rešitve problema, 4. zanikanje individualne sposobnosti rešitve – sebe ali drugega kot rešitelja. Npr. 1. ne moremo napraviti tega za določeno ceno, 2. ne moremo napraviti v določenem času, 3. ne dosežemo te ravni izvedbe, 4. ne sprejmemo tega rizika.  Spor glede pogojne ali brezpogojne sprejetosti se za otroka začne že v otroštvu. Kot bi starši hoteli reči otroku: če hočeš priznanje, pa razvij ali pokaži nekaj, kar nam bo všeč in otrok odgovarja:  če hočete, da kaj razvijem, pa mi najprej zagotovite priznanje. Ohranjanje ravni otroka je ohranjanje ravni nesposobnosti.  Prikrajševanje s strouki je znotraj priganjalca 'potrudi se'.  Včasih se ne zavedamo lastne razdvojenosti. Sklepa, da ni vredna nič in če bodo drugi to videli, jo bodo odpisali. Zato  se kaže kot ambivalentno (+-). Pretirano socializirani ljudje – ljudje se trudijo biti to, kar niso in skriti to, kar so. 

Berne je opisal načine vedenja z ljudmi kot  otroški, starševski in odrasli. Pritegnejo nas ljudje, ki so nam  podobni tudi  po tem, kar prikrivajo. Kar ni bilo zaželeno, smo se naučili prikrivati. Novo službeno okolje nam daje vtis, da so se stvari spremenile, a kmalu postane vse po starem, ker se mi nismo. To se pogosto navaja, vendar se ponavadi v novem okolju tudi mi spremenimo. Zaželeno samopodobo ohranjamo z varnostnimi mehanizmi, samozaš-čitnim mišljenjem  itd. Družimo  se s tistimi, ki imajo našo idealizirano sliko. Tudi s (ne)pri-krivanjem namenov dosežemo cilj. Berne (2007, 40) deli transakcije na komplementarne in križne, enostavne ali prikrite. Prikrite pa so kotne in dvojne. Če hočemo s kom prekiniti komunikacijo, vzamemo takšen neuravnotežen, križni način.  

Skladna osebnost je sinteza telesa in duha. Takšna osebnost je avtonomna.4 Berne (2007, 181) definira avtonomno osebnost kot tisto osebnost, ki »ima ali si je ponovno pridobila tri sposobnosti: zavestnost, spontanost in intimnost.« Zavestni smo tedaj, ko vidimo stvari na sebi lasten in ne zgolj na priučen način. Smo sedaj in tukaj in ne v preteklosti ali v prihodnosti. Da bi to preverili, si postavimo vprašanje 'kje je moja duša, ko je telo tukaj'. Pozabljamo, da posameznik lahko obračuna s preteklostjo, če ve, da v njej ne more ničesar več najti. To pomeni, da je dosegel spravo, ker je rešil konflikt. 

Berne (2007) navaja naslednje primere: 
1. Če smo pri vožnji v službo obtičali v gneči, je naš duh še pred vrati pisarne. 
2. V vlogi zamerljivca nas ne zanima natančen prihod na delo, ampak izgovori za neuspeh.  
3. 'rojenega voznika', ki je zlit s svojim vozilom in se ne zaveda okolice. Vožnja mu predstavlja zabavo odraslega. 
4. oseba živi v sedanjem trenutku in opazuje tudi okolico. Odrasli je mesto, kjer je dogaja akcija, kjer je doma upanje in kjer leži možnost spremembe (Harris 2007, 96).

Za TA je pomembna časovna razsežnost osebnosti. Gre za odnos posameznika do njegove preteklosti, ki je njegova osebna zgodovina kot tudi sedanji odnos do psihološke in socialne komponente komunikacije, ki se običajno celo nasprotujeta. TA nima posebnega poglavja o časovni črti in terapiji na časovni črti (time line therapy) kot NLP, vendar pa ta veščina ni odveč. Kajti prekinitev z igrami, ki smo jih igrali doslej, že pomeni boljši korak v prihodnost (futur pace).  Obe 'terapiji' predpostavljata izhodišče v optimalnem črpanju človeških virov pri zadovoljevanju potreb. Reprogramiramo tudi čas. Programiranje časa je materialno, social- no in individualno.

TA pozna naslednjih šest načinov strukturiranja časa, ki jih razvrsti na:
1. aktivnosti (odrasli)
2. rituali – starš – otrok
3. klepeti – otrok 
4. urnik – otrok 
5. igre – starši in otroci
6. intimnost – svobodni otrok.

Logično je, da je vprašanje organizacije časa na tretjem mestu, ker za lakoto po dražljaju (strouku) in lakoto po priznanju pride lakota po strukturi – izpolnitvi časa. Čas se naučimo strukturirati čim bolj zgodaj. Kot pravi Berne, ni vseeno, kaj rečemo po pozdravu. V 'potem' je očitno skrit skript. Celo razvoj današnjega potrošništva si razlagamo kot odgovor na  strah pred praznino neizpolnjenega in ciljno neorganiziranega časa. Brez drugačne elementarne komunikacije, večjega priznanja in reorganizacije časa ni mogoče doseči boljših pozitivnih rezultatov. Sicer se dogaja, da nam novo službeno okolje kot novi osebni partner dajeta vtis, da so se stvari spremenile na bolje, a kmalu postanejo odnosi podobni prejšnjim, ker mi nismo spremenili skriptov in arhetipov. Tako kot imamo v umetnosti stare in nove šole, jih razlikujemo tudi  pri izbiri življenjskih stilov. Zaželeno samopodobo ohranjamo z varnostnimi mehanizmi, samozaščitnim mišljenjem  itd. Družimo  se s tistimi, ki imajo našo idealizirano sliko.  

Če si biološki otrok nisi vedno v stanju jaza otroka, če si biološko odrasel nisi vedno v stanju jaza odraslega. To stanje pa spet ne pomeni le socialno ali etično zrelost odraslega. Stanje jaza starša ne sovpada z družinsko vlogo staršev, ker si lahko starš v podjetju ali v drugi ustanovi. Gre za opredeljevanje stanj s posebnimi tipi komuniciranja. Obe NLP in TA se zavzemata za najboljšo komunikacijo za najboljši svet. Obe učita sledenje spremembam. Ustaljene navade z avtomatizmi po arhetipskih obrazcih niso dobre. Gre za preseganje izročila. Kongruentnost osebe eko-ček že vključuje. Eko–ček ni vnanji dodatek. Razlikovanje negativnih in pozitivnih strani delovanja je vsebovano že v aksiomu 'če nekaj ne  deluje, izberi nekaj drugega' in v več tehnikah npr. rušenju negativnih sider.       
            
Temeljni besednjak TA je izražen z vprašalnicami 4 mat + kje, kdo, kdaj, koliko, na kakšen način, v primerjavi s čim. Že otrok jih začne uporabljati, kar kaže na odraslega. Tipične starševske besede so kontrolirajoče ali negujoče. Razlikujemo komplementarne in križne transakcije. V bistvu gre za vprašanje zadovoljivosti komunikacij določenim kriterijem stanja jaza. Tudi v NLP so splošni cilji enaki – učinkovitost komuniciranja, optimaliziranje sebe. Obe sta plod razvojno odprte družbene klime za novo produktivnost, ki ne izhaja več iz količine dobrin, ampak iz njihove kakovosti. Zato k celovitemu obvladovanju kakovosti sodi delavec kot (samo)upravljalec, k otroku-učencu obrnjeno izobraževanje, k učenju obrnjeno poučevanje. Sprememba v identiteti posameznika in ustanove. 

2. Igra kot temelj sveta

Elementi igre so v vsaki civilizaciji. Najdemo jih v antični, srednjeveški in moderni kulturi. Danes se na vseh področjih povezujeta igra in tekmovalnost, zlasti pa na ekonomskem. Že v Stari Grčiji so poznali več vrst iger v smislu športnega tekmovanja, pesnenja, političnih govorov in filozofskih pogovorov (npr. takšnih, v katerih Sokrat zmaga). Lahko govorimo o igri sveta kot boju in prikazu. S psihosintetičnega vidika gre za usklajevanje odnosov med pod-osebnostmi navznoter in navzven. Povezujejo se stili in igre.

Preden si pogledamo Bernejev ožji pomen igre, si poglejmo najprej nekaj najširših filozofskih pojmovanj igre. Postavimo si vprašanje, kaj pomeni univerzalizacija igre kot temelja sveta. Da bi ga razumeli, je treba vedeti, kaj je igra. Opredelitev iger je več. Igra je simbol boja s smrtjo, naravnimi elementi (agrarne igre), s sovražnimi silami (bojevite), s samim seboj (strah, slabosti, dvomi). Igra je prvotno izraz zmage človeka kot igrivega bitja (lat. homo ludens) nad naravo. V igri mora človek najti svoje mesto ne glede na to, ali zmaguje ali izgublja. Igra pomeni predajanje predmetu. V celovitosti te predaje je njena učinkovitost. Razlikujemo iniciacijske, didaktične, mimetične in tekmovalne igre, ki črpajo vsebino iz navdiha življenja in razvijajo sposobnost prilagajanja. Uspeh elektronskih iger, ki je nastal ob koncu 20. stoletja, je pogojeval tudi matematično teorijo iger.  Prevladujoče igre simbolizirajo poglavitne interese dobe. Novejše igre so  poslovne in borzne igre, master mind in Rubikova kocka. Te igre napovedujejo dobo robotike in informatike. Igra v temelju sveta pomeni, da je vse rizično in slučajno. V njej bi lahko videli spontanistični odziv na hiperorganiziranost dela. 

Zanimivo je, da so komunikacijske strategije tudi strategije igre (izgubiš-dobim, izgubiš-izgubim, dobim-dobiš itd). Po Bluesteinovi lahko govorimo o komunikacijskih igrah v odnosu izgubiti in dobiti zase ali za obe strani. Od stopnje naše samo zavesti in pozitivne samopodobe je odvisno, katero igro smo pripravljeni igrati in kaj smo pripravljeni tvegati. 

Tudi znanost, umetnost, politiko, gospodarstvo  in komunikacijo lahko štejemo k socialnim igram. Človek kot homo ludens je igrivo bitje. Govorimo o jezikovnih igrah (Huisinga – Wittgenstein). Že v antiki so razlikovali med paideia – sproščeno zabavo in ludus – zabavo po konvencionalnih pravilih. Meja med njima je premična. Kar velja danes kot igra je bil včasih magijski obred, kar pa je danes svet dela bo morda jutri svet igre. Za organizacijske igre je red sistem ekvivalenc, kjer točno vemo, kaj čemu sledi.  Igra nas zagrabi, da nam postane pomembnejša kot realnost.  Wittgenstein je pojavljanje jezika razumel kot jezikovno igro.  

Igra je za Huisingo pred kulturo. Kultura se razvija v igri kot igra. Ko prekršimo pravila igre se tudi igra neha. Igra je tekma za to, kdo lahko nekaj najbolje prikaže. Vse vloži za vse drugo je geslo igralca.  Maskirani igra nekoga drugega. Oblikovanje se poraja iz prevzetosti. Svetost igre je zagovarjal že Platon. Huisinga piše o antitetičnosti iger, ker jo igrata dva. Bistvo igre je tveganje. 

Igri pogosto očitamo neresnost in nerealnost, pri čemer predpostavljamo delitev na resne in neresne oz. zabavne igre. So tudi iluzionistične – rokohitrske igre. Pri izgubljeni igri ima posameznik občutek, da je žrtev iluzije. Igra in iluzija sta si izvorno etimološko blizu, ker že latinska beseda in il ludo pomeni, da si v igri. V igri se tedaj zastavlja določena vsota, predmet, živo bitje (žival) lahko pa tudi življenja posameznika, skupine, naroda in celo človeštva. Stare etnije so izvajale igre žrtvovanja. Kartažani so v večji meri žrtvovali otroke kot stari Rimljani.   Pri starogrškem filozofu Heraklitu sta Dioniz in hades isto, kar pomeni, da ima dionizična igra tudi masko smrti. Kot pri Starih Grkih ima tudi pri Berneju tragična igra prikrit namen. 

V svetu visoke informacijske tehnologije se zdi, da se slike same naslikajo ali narišejo, da se napisi sami napišejo, tako da stečejo črke pred gledalcem, da se knjige same pišejo, junaki pa se sami razvijajo, ker ni več razločne meje med realnim in virtualnim, včasih pa tudi ne med dobrim in zlim.  Takšen svet nas sam po sebi ne osvobaja, ampak nas določa. Tako npr. v numerološkem svetu človek povsod usodno srečuje svoje število. Gre za t. i. samoupravno igro, ki jo je Aristotel v Politiki ironiziral, ker nadomešča človeško aktivnost. V bistvu gre za človekovo potrebo, da bi njegove slabosti izživel nekdo drug, četudi gre za sliko Dorijana Graya. Pisatelj rad v junaka projicira svoje travme, da bi jih ta izživel namesto njega. Lahko bi govorili tudi o človekovi iluziji vsemogočnosti, po kateri naj bi se stvari same zgodile. Vsemogočnost velja za kozmos v celoti in našo domišljijo poistovetenja z njim. 
      
Šah je racionalna igra, ki pa je ne igrajo le posamezniki v odraslem stanju jaza kot računalnika. V zadnjem času  najmočnejši računalnik premaguje najmočnejšega velemojstra. Vendar pa šah ni le levosferična igra možganov, ampak je tudi desnosferična, ker vsebuje taktike, kombinacije, zvijače in gambite. Šah daje občutek obvladovanja simbolnega sveta. Izginja materialno prostorska razsežnost šaha, povečuje pa se pomen časovne dimenzije. Šah daje videz učinkovite izvedbe največjega števila potez v najmanjši časovni enoti. Hkrati živi šah ohranja tudi dosedanje stile igranja na  turnirjih. Zanimivo je, da šah omogoča tudi pat oz. neodločen izid igre, kar je matematično ničelna vsota. Vendar pa poraženec ne dobi minus točke, ampak nič točk.  

Shakespeare je v drami Kakor vam drago dejal: »ta svet je oder in moški vsi in ženske le igralci.« Berne prav tako misli, da se življenjske igre in igre na odru ne razlikujejo. Iste igre tedaj lahko razumemo amatersko ali profesionalno, laično ali refektirano. Budizem razume življenje le kot igro videza, ki jo je možno preseči v praznini nirvane. Za objektivnega idealista Hegla je bila vsa filozofija le igra duha s samim seboj drugače kot za subjektivnega idealista Berkeleya. Upamo se trditi, da je slednjega obče le utvara posameznikove zavesti tako kot je za Hegla posamezno le utvara obče zavesti. Podobno je v sodobnem kozmopo-litizmu možno trditi, da smo vsi del kozmosa kot da je ves kozmos že v nas v smislu vseh svetov in vseh obzorij. Filogenetsko smo univerzalno odgovorni že po naši generativnosti. Na nek neopredeljen način so bile vse generacije poslednje in obenem nedokončane. Evolucijsko je igra človeštva vedno že končana in vedno se na novo začenja. Različne igre med seboj interferirajo kot različne vrste gibanj.    

V stari Grčiji so razumeli življenje kot igro, ki jo z ljudmi igrajo Bogovi in ljudje v njej izgubijo. Na to misel nas danes navajajo tudi fatalistična teorija odločitve (dvojna vez – kakorkoli se odločim je to narobe), teorija kontingence ali teorija kaosa. Smo le človeške lutke na odru življenja. Sproščeno in predano se odpiramo kot kanal v komunikaciji za zgodbo, ki govori o nas. Pot iz igre drugih je možna z redno meditacijo s samodisciplino in nenavezanostjo.
 
Razlikujemo igre s konstantno vsoto (constant sum game) in igre z ničelno vsoto, ki  je pri enakih igralcih. Če so rezultati različni,  je to igra z variabilno vsoto (variable sum game). Pri tej igri lahko obe stranki dobita, ena dobi ali obe izgubita. Igra  s pozitivno vsoto (positive sum game) je igra,  pri  kateri vsi  dobijo. To je v TA položaj jaz sem OK, ti si OK.  Igra z negativno vsoto (negative sum game) je  igra, pri kateri vsi izgubijo (Boulding 1963, 41-50). Sem sodijo Bernejeve psihološke igre. Za Huisingo je v knjigi Homo ludens igra pred delom, možgani pred rokami. Za Engelsa je oboje hkrati, ker so roke vplivale na razvoj možganov in obratno.  

Pri igrah z ničelno vsoto (zero sum game) gre za redistribucijo začetnega obsega med stranke; eden lahko dobi le na račun drugega. Pri šahu ne moreta dva soigralca hkrati dobiti in izgubiti iste partije. Lahko le remizirata v smislu positive sum game. V igro je posameznik vpoklican glede na to, kako je socializiran. Caillois razlikuje naslednje štiri vrste igre: Agon - tekmovanje, Alea – sreča, Mimicry – skrivanje, Linx – zanos – rušenje  stabilne percepcije (Strehovec, 2003).

Razlikujemo tudi igre upiranja avtoriteti, the insurency game, ki je v odkriti javni ali prikriti neposlušnosti z uporabo blokirajoče moči. So igre proti upiranju – the counter insurency game, ki se kažejo v nenadnih inšpekcijah in podvajanju odgovornosti. Igra Empire – building game pomeni zahtevo po več virih, kot jih rabimo. Spoznamo jo v ameriški nenasitnosti. Igra the expertise game pomeni zadrževanje zlasti inovativnega znanja. Igra  the lording game  spreminja pravila z namenom poudarjanja svojega pomena pri kolegih. So tudi igre  premagovanja tekmecev v the rival camps game. Poznamo tudi igre menjave organizacije the whistle blowing game – izdajanje skrivnosti vplivnim zunanjim dejavnikom in igro the young turks game, ki pomeni igra  skupine proti vodji. 

Navsezadnje so vse igre z nasprotujočimi argumenti igre konfliktov. Preveč konfliktov pomeni blokado in  stagnacijo.  Konflikt ima tudi dobro stran - prinaša dinamiko, terja nove ideje, izziva ustaljene interese. Problematiko reševanja konfliktov  obravnavamo z različnih zornih kotov.  Pri igrah z ničelno vsoto (zero sum game) gre za redistribucijo začetnega obsega med stranke; eden lahko dobi le na račun drugega. Izidi igre so analogni z izidi komunikacij. Po Bluesteinovi lahko govorimo o komunikacijskih igrah v odnosu izgubiti in dobiti zase ali za obe strani. Od stopnje naše samozavesti in pozitivne samopodobe je odvisno, katero igro smo pripravljeni igrati in kaj smo pripravljeni tvegati. 
 
Če so rezultati različni,  je to igra z variabilno vsoto (variable sum game). Pri tej igri lahko obe stranki dobita, ena dobi ali obe izgubita. Igra s pozitivno vsoto (positive sum game) je igra,  pri  kateri vsi dobijo. Igra z negativno vsoto (negative sum game) je  igra, pri kateri vsi izgubijo (Boulding, 1963; 41-50). 

V političnih igrah gre za negativno ali za ničelno vsoto in ne (več) za Paretovo načelo pozitivne vsote (vsi dobijo, nihče ne izgubi). Nekdo lahko politično dobi le tako, da drugi izgubi. Na koncu pa smo lahko na koncu vsi nazadujemo v kulturnem boju za demokracijo. Na ekonomskem področju gre za neomonetarizem, ponudbeno ekonomijo (supply side economcs), neoliberalizem, reaganizem. Keynsijanizem je s poudarjanjem državne intervencije spregledal protislovja trga, ki pa je po Friedmannu sposoben avtoregulacije na dolgi rok. Tranzicija je upoštevala Keynsa, današnja vlada pa bolj zaupa privatizaciji. 

Slovenija se uči reagirati drugače do razvitih sosedov in drugače do manj razvitih. Čim prej bi se morali otroci začeti učiti nove organizacijske kulture, da ne bi imeli kasneje težav. Težave so pri pretoku kapitala, delovne sile, blaga in storitev. Navsezadnje je tudi svoboden pretok delovne sile, kapitala in znanja le igra. Kapital se seli tja, kjer je najbolj ugodno za profit in razvoj, kjer so zanj vsaj domnevni dobri pogoji oplojevanja. Denarni kapital je slep, saj ne vemo, kje je cilj globalizacijskega kapitalizma. 

Morda bi lahko ugotovili, da posameznik igra več vrst iger. Isti pojav je mogoče opisati z različnimi oznakami iger. Igra sveta je obenem igra svetega in profanega, skoraj manihejskega boja dobrega in zla. Vzgoja je prenos obstoječih pravil iger na otroka. V pravilih igre je vnaprej določeno, kaj se s čim lahko menja.  

Svobodno delo je igra ustvarjalnih sil ali poezija gibanja, nesvobodno delo pa je sicer koristno, vendar osebno odtujeno trošenje energije. Igra  lahko pomeni  blagovno menjavo ali pa izmenjavo enakih človeških lastnosti. Šele v drugem primeru gre za avtentično človeško  osebnost. Antropološko celostno lahko razumemo igro večplastno v antropološkem, estet-skem  in psihološkem smislu. »Igra je 'univerzalno prisvajanje' vsega  kot umetniška narava človeka in človeška  mera  in velikost sveta.« Gre za proizvodnjo po dvojni meri kozmosa in človeka. Fink (1984) v duhu eksistencialne antropologije razlikuje v življenju pet temeljnih fenomenov kot so: igre, ljubezni, dela, boji in smrtnost. Spranger priznava fenomene igre, ljubezni, dela, trpljenje in učenje. Igra je tedaj pri obeh ena izmed oblik – modusov življenja. Lahko je ugotoviti, da je le delo tista vrednota, ki omogoča gospostvo v smislu deloholizma. 

Niti delo niti igra ne moreta trajati neskončno dolgo, ker je človek končno bitje. Stari Rimljani so z geslom kruha in iger skušali nadomestiti delo z igro, kar pa je bil eden od 'vzrokov' propada rimskega imperija. Zdi se, kot da je Marx znotraj svoje utopične zamisli skušal nadomestiti vse posredne razmere z neposrednimi brezrazrednimi, brezdržavnimi in brezdelnimi  odnosi. Igralnice – kasinoji pač niso niti delavnice niti otroški vrtci. Specifične lastnosti dejavnosti utemeljujejo specifično naravo ustanov.   

2.1. Družinske in družbene igre

Berne (2007) implicitno misli tudi na družabne igre klepetov in ritualov. Resne psihosocialne igre začnemo igrati iz stanja otroka ali iz starša. Večina predsodkov ni odpravljiva z informi-ranjem. Ali to pomeni, da ne moremo odigrati vloge odraslega? Očitno udeleženci iger dosegajo druge cilje kot si jih zastavijo. Nepredvidljiv rezultat psiholoških iger je trpljenje. Berne nam s psihološkimi igrami razlaga, zakaj trpimo.5 Večkrat se sprašujemo, zakaj se to dogaja prav meni.  Na to temo so napisane resne razprave. Vsak  predlog,  kako rešiti problem, se konča z -ja, ampak. Tisti, ki ponujajo,  so  v vlogi staršev, ki iščejo na izkušnjah utemeljene rešitve,  morajo odnehati,  kar daje nasprotniku, ki probleme  postavlja,  občutek zmage. Praviloma je treba v NLP in TA odgovarjati na enako z enakim. Križna komunikacija vodi k prekinitvi, dokler nekdo ne spremeni vloge. Starša drugih se bojimo, otroka pa lahko vzljubimo. Kontrolirajoči starš se pojavi iz področja, ki ga v NLP imenujemo 'galerija groznih'. Gre za nerazrešene sekundarne simbioze s kontaminiranimi odnosi in prekinjenimi komunikacijami. 

Igre so način, kako potrjevati življenjske pozicije in kako živeti skript. Življenjski scenarij lahko vsebuje več različnih iger. V tem smislu je sintetičen. Igre in skript imajo naslednje skupne značilnosti  gre za naslednje značilnosti: potrjevanje življenjskih pozicij, strukturiranje časa, pridobivanje strouka, formirajo se v zgodnjem otroštvu, predstavljajo prilagojene odločitve do avtoritet.  Berne je igre definiral kot »serijo komplementarnih, skritih transakcij, ki potekajo v meri predvidljivega konca« (Bertok, 2007; 25), ki ni dober niti zame niti zate.  
Bertok podaja tudi klasifikacijo in analizo iger (ibidem, 26-27).

Če nisi O. K., je to posledica zastrupitev odraslega, slabih skriptov in psiholoških iger. Po Krapmannu poznamo tri vloge: preganjalci, žrtve, reševalci, ki se lahko medsebojno izmenjujejo. Delamo nekaj iz predvidevanja  posledic – to je bodisi kreativna ali retrogradna kavzalnost. Cilj v prihodnosti nas motivira.  Za starša je dajanje žrtev, za odraslega pa je najvišji izraz zmožnosti. Z njim povečujem svojo živost. Odrasel, ki je v otroštvu doživel premalo srečnih trenutkov, je otroka zablokiral. Nekatere igre razdirajo zveze, druge povzročajo obup in bedo. »Igra je daljša serija obojestranskih prikritih transakcij, ki vodijo k natančno opredeljenemu predvidljivemu cilju. Opišemo jo lahko kot ponavljajoč se niz podobnih ali celo enakih transakcij, ki so izumetničeno verodostojne in je motivacija zanje prikrita.« (Harris 2007, 165) Gre za 'potegavščino'. Igra ima zapoznel učinek in svoje plačilo. 

Igre izhajajo iz tega, da nekdo ni v redu. Povezano je s tem, da nekaj ni v redu. 'saj bi…' pomeni, da se odrasli ni sposoben soočiti s situacijo. Inačica igre 'moje je boljše kot tvoje'. Ne moremo se naučiti, kako biti ljubeči, če sami nismo bili ljubljeni. Millerjeva opisuje, da narcisi vse življenje lovijo položaj ljubljene osebe. Komaj ga dosežejo, se jim že izmuzne. Zato je zanjo drama biti otrok. Otrok prek kontaminiranega odraslega z drugimi manipulira v svoje dobro. Usklajeno delovanje je možno na osnovi psihosinteze, ne le na osnovi analize, ki razstavlja. Gre za delni izpit iz človeške logike. Otrok misli, da je treba ljubezen občutiti in ne 'delati'. Postopno osvobaja  in razvija odraslega (Harris) v uravnoteženem smislu (Trstenjakov izraz). Dokler smo zasvojeni s preteklostjo, ne moremo svobodno odločati. 

Morda prav zato, ker fenomenologija izhaja iz čistega jaza, dopušča TA enojno ali dvojno kontaminiranega odraslega. Vprašajmo se, ali ni povsem nekontaminiran odrasli utopija, ki empirično ne drži. Pogosto je tako. Državljan je do države kakor je sin do matere. ZDA delujejo po modelu staršev do otrok in po modelu jaz sem v redu, ti nisi v redu, zato izvažajo demokracijo v nerazviti svet. Model zmagam zmagaš lahko uresničujemo le v odrasli komunikaciji. Po Harrisu se poveličevanje nasilja  zapisuje v staršu najmlajših otrok. Ti zapisi dajejo dovoljenje sovraštvu in besu v vsakem izmed nas. Strah v otroku je ljudomrznik, ki mu ne dopušča polnega življenja.       

Igre potekajo  v mitih. Vsak  predlog,  kako rešiti  problem, se konča z 'jaz bi, ampak'. Tisti, ki ponujajo,  so  v vlogi staršev, ki iščejo na izkušnjah utemeljene rešitve,  morajo odnehati,  kar daje nasprotniku, ki probleme  postavlja,  občutek zmage v smislu triumfa skepticizma.

Že  kar  notorično ugotavljamo, da imamo Slovenci močno nagnjenje k samouničevanju in samomorom.  Očitno gre za hud problem osamljenosti. O  tem priča tudi visok  odstotek  prometnih  nesreč. Imamo novi, strožji zakon o cestnem prometu, imamo pa tudi več smrtnih žrtev. To je pravi upor proti normam v imenu divje tekmovalnosti (nisem nič manj kot drugi). Morda  je temu krivo pomanjkanje primernega občutka za osebno  in nacionalno  identiteto  s spoštovanjem sebe  in  drugega.

Negativna (samo)podoba (self-image) je tista, ki nas potegne v psihološko igro. Vemo, da je naša samopodoba nizka ali visoka. Tvegamo trditev, da nas odrasli osvobaja od iger, ki jih hoče igrati posameznik z nizko samopodobo. Berne posebej ne opredeljuje posebej socialne realnosti ljudi, ki igrajo psihološke igre. Medtem ko je matematična teorija iger vrednostno nevtralna, pa imajo igre pri Berneju negativen pomen.  

Igre so izraz slabe, prikrito zlonamerne komunikacije. Izsiljevanje je navzoče v več igricah. Berne (2007, 66) je igre razvrstil na 7 kategorij glede na 1. število igralcev, 2. uporabno valuto npr. besede, denar-dolžnik, deli telesa, 3. klinični tip npr. lisjak, paranoidne – zakaj se to zgodi meni, 4. cona: oralna ali analna, 5. psihodinamika npr. kontrafobična, projektivna, 6. instinkt npr. če ne bi bil takšen. Pri igrah je treba upoštevati še fleksibilnost, intenzivnost, zagrizenost. 

Nekatere igre igrajo motene osebnosti. Dejstvo je, da smo ljudje vodljivi, manipulativni ne le v času nacizma-komunizma, ampak tudi danes, v času demokracije. Manipulacija ni nujno negativna, če pa postane preveč negativna, se začnejo ljudje upirati. So ljudje, ki hočejo manipulirati in drugi, ki hočejo biti zmanipulirani v negativnem smislu, ker se počutijo nevredni. To so zgubarji oz. faliranci po Ruglu. 

Politično propagando je nadomestila potrošniška. Potrošniška družba hoče dobro živeti. Vsakdo tudi nehote igra določeno igro. V njih smo rablji, žrtve in reševalci.  Nekateri so veliko tvegali in žrtvovali, ko so se upirali režimu, ki je zlorabljal oblast. Mediji igrajo dvojno vlogo poslovnih in ljudskih interesov. Drugi služijo trgu. V socializmu in pri nas so še pod vplivom politike.  

Kot je zakonska igra, ki služi za preprečevanje intimnosti. Tisti, ki ne more niti desno niti levo, je v kotu, v pat položaju. So kotne dileme npr. 'prekletstvo uboganja ali protestiranja', ki spominjajo na dvojno zanko. Vprašanje je, ali je možno igrati igro dvojne balerine.  Takšna odprta družba kot je ZDA je sama sebi sovražnica, ki potrebuje teroriste, ker negira načela, na osnovi katerih je nastala.  Soros vidi v boju proti terorizmu njeno nazadovanje v demokratičnih pridobitvah. Terorist je tisti, ki je hkrati preganjalec in preganjana žrtev v smislu igre 'pa sem te našel pasji sin'. 

Igre tudi niso razvrščene tako, da se ne bi prekrivale. Zato lahko iste 'neprijetne pojave v odnosih' razložimo z različnimi imeni. Igri frigidna ženska – frigiden moški pojasnjujeta, da se vsak odnos sestoji iz izmenjav otoplitev in ohladitev. Loputanje z vrati je že v zapiranju vrat pred drugim. Je način kaznovanja za napake, ki jih ne prenašamo, ker odpirajo stare rane in kažejo na nepresežene sence.

Čim bolje posameznik razlikuje med staršem in otrokom, laže se osvobodi njunih vplivov. Aristotelovo samoobvladovanje odraslega je v iskanju tretje možnosti med dvema, kakršna sta otrok in starš, žrtev in rabelj. Ustrezen odgovor najdemo, ko 'se spravimo v red'. Tedaj smo odrasli. Ko zaznavamo svojega otroka, ga tudi pri drugih.  

Ker mediji raje informirajo o nesrečah in katastrofah kot o srečnih dogodkih spodbujajo k igri 'ali ni to strašno'. Strah nas je, kaj nam je lahko odvzeto in za kaj smo prikrajšani. Ideja, da je dovolj bogastva za vse še ne prevladuje glede na dejstvo vsakdanjih podražitev blaga. Le negujoči starši se učijo prepoznavati šibke strani otroka in njegove strahove, kontrolirajoči pa mu jih še spodbujajo. 

Vsak naj bi svoje tri dele stanja jaza uskladil, tako da niso niti preblizu, kar vodi do kontami-nacije, niti predaleč stran, kar vodi do blokad. Jasno je, da nihče ni ves čas samo v enem stanju. Smiselno pa je, da si odrasli prisvojimo za večino časa odraslost. Če to stanje izgubi-mo, si ga povrnimo. Deloholik (potencirani homo faber), ki se ne zna igrati, je s staršem kontaminiran odrasli, ki ima blokiranega otroka. Brezvestnež ima ravno obratno z otrokom kontaminiran odrasel, ki ima blokiranega starša. Na osnovi TA bi na ta način opisali predstavnike in sluge totalitarnih režimov, kakršna sta bila nacizem in trdi socializem. Deloholiki s prezgodnjo smrtjo zaradi izgorelosti so se ohranili tudi v informatizirani dobi. Deloholizem že zaradi enosmernega delovanja pomeni obliko asocialne brezvestnosti.      

Koristno je poznati različne priganjalce (drivers) kot so: 1. bodi popoln, 2. pohiti. 3. strezi drugim, 4. naj ti strežejo, 5. trudi se, 6. bodi močan. Na to Milivojević navezuje različna pogojevanja ljubezni.   Ad. 1. perfekcionist ne razlikuje različnih ravni pomembnosti v življenju. Malomarnost je zanj prepovedana. Danes je soroden pojem odličnost (excellency). Ad2. Hitrec ne prenese obotavljanja, neodločnosti, počasnosti, čakanja.  V prometu jih poznamo po trobljenju drugim. Ad3. ustrežljivost je oblika poslušnosti in želje po ugajanju. Ad4. mamini sinčki si pustijo postreči. Ad5. trde delavce prav tako poznamo. Ad6. moč je znana kot moška fizična moč in moč zadrževanja čustev. Seveda se da te skrajne vloge povezati z igrami.  Tako je čustveno izsiljevanje povezano z loputanjem vrat.

Igre se igrajo iz roda v rod. Vsako okolje pozna drugačne igre. Zato so igre kulturni pojav. Pomembno je, katere igre igramo, da smo všeč sebi in drugim. Očitno je za takšen cilj treba igrati dobre igre. Če vzgoja ne uspe, so temu krive slabe igre. Seznam iger ni zaključen. Več je slabih iger kot dobrih. Vsaka vzgoja že vključuje nabor iger. Če smo avtonomni, smo lahko brez iger.  Berne iger s stališča vzgoje ni obravnaval. Zato lahko odgovor na to vprašanje le oblikujemo na dane zasnove TA. Očitno so negativno kontrolirajoči starši preveč represivni, negativno negujoči pa so permisivni v smislu laissez faira.    

Čim bolj so ljudje moteni, težje so njihove igre. Zamerljivec je moški, ki je jezen na svojo mamo že od zgodnjega otroštva, ker ga je zapustila ali se je bolj posvečala drugorojencu. Takšen moški tudi kot Don Juan ne mara žensk. Kakšno je nadomestilo za zamere, da jih odmeri? Kjer starši niso bili uspešni, tudi terapevt ne bo in se mu bo klient maščeval. Šele z odpustitvijo zamer preneha igrati igro 'psihiatrija'. Od človeka z 'leseno nogo' ne moremo pričakovati preveč, ker je neroden in se počuti nesposobnega. Npr. od prizadetega prenaša jezo na druge, od neprištevnega pričakujemo ubijanje. Dokler je kdo z dejansko ali namišljeno nesposobnostjo zadovoljen, ne ukrepa. Lahko pa pričakujemo, da se bo poslužil pomožnih orodij. Človek 'lesena noga' sam nase aplicira igro 'če ne bi bil takšen'. V posplošeni obliki lahko govorimo celo o 'hendikepirani in terapevtski družbi'.

Igra 'rikša' pove, da nimam določenega pripomočka. Če  bi imel ustrezen pripomoček, znal jezik, ne bi imel težav. Jaz sem neumen in v tem primeru ukrepaj ti. 'Joj kako prečudoviti ste g. profesor in 'posilstvo'. Varianta te igre je kmet. Na koncu laskanja ugotovi, da ji ne gre zanj, ampak za ugodnosti npr. da bi jo z ljubeznijo razvajal. Slon v trgovini s porcelanom je igra kritike drugih, ki jo treba prekiniti. Ljudje smo nerodnosti navajeni opravičevati metaforično. V bistvu gre za Ahilov sindrom pseudo-sposobnosti. Imamo tudi obratne primere opravičevanja intervencije, da se nekdo vsiljuje, ko hoče 'samo pomagati'. Zato je danes tudi ponudba t. im. zastonjskega kosila. Poznamo tudi kombinacijo 'neumnež – nerodnež'.  Vidimo, da se različne igre povezujejo npr. lesena noga s psihiatrijo in ta s Sizifovim delom, loputanjem z vrati itd. po moji oceni so te igre napačna kompenzacija občutka pomanjkanja oz. nezadovoljenih potreb. 

Eric Berne je preučeval igralce pri igri pokra, da bi izpopolnil svojo znano teorijo o igrah. Opazil je nekaj zanimivega: večina igralčev je nehala igrati, ko jim je zmanjkalo denarja. Ko so prišli do svoje meje, so se poslovili. Nekateri pa kar niso mogli nehati, čeprav so zapravili že mnogo preveč, ampak so začeli iskati možnosti, kako bi se zadolžili, da bi lahko igrali se naprej. Le kaj sili človeka, da se spravi v taksne težave? Ni težko ugotoviti, da so prevarantske igre sad zasvojenosti in zaslepljenosti, o kateri smo že govorili. 

Poglejmo si še značilnosti zasvojenosti. Rozmanova (1998) psihološko analizira profil hazarderja, ki po definiciji ne more nehati igrati. Hazarderji so od nekdaj veljali za posebne ljudi z roba družbe, junake, ki si upajo tvegati in "postaviti življenje na kocko". Žalostna resnica pa je, da kockarji ne igrajo zato, ker bi bili tako zelo pogumni, ampak zato, ker preprosto ne morejo nehati. Na kocko ne postavijo samo svojega življenja in imetja, ampak največkrat tudi imetje in usodo svojih najbližjih, ki jim želijo pomagati in jim posodijo denar. Taka navidezna potreba po igri ima le malo skupnega s potrebo po pozitivni stimulaciji, ki jo nudi zdrava igra.

Hazarder potrebuje čustveno vzburjenje, ki ga povzročajo:
- pričakovanje igre, pripravljanje in posebno oblačenje za vstop v posebni svet;
- intenzivno razmišljanje ter izdelava teorij in sistemov, ki naj bi omogočili "sanjski zadetek";
- posebno stanje zavesti - trans, v katerem je hazarder med igro, v trenutku pričakovanja izjemnega dobitka;
- prav tako kot čustveno vzburjenje pa potrebuje tudi "moralnega mačka", intenzivne občutke krivde in samoobtoževanja, ki so sproščanje bolečih podobnih občutkov samoprezira iz otroštva;
- del celotne igre pa je tudi načrtovanje "rešitve", ki jo hazarder razume kot genialni plan - kako bo z nadčloveškimi napori pri delu, z novim izposojanjem in raznimi finančnimi transakcijami nekoč v prihodnosti vsem pokazal, da ni ničvrednež, ki laže in zapravlja denar, ampak človek časti, ki je samo trenutno v finančni stiski.

Igralnice ne rastejo kot gobe po dežju zato, da bi ljudje v njih na hitro obogateli. Igralniška ekonomija je v prid velikega kapitala. Nedavno smo Slovenci odklonili gradnjo velike ameriške igralnice v Novi Gorici. Igralnico Hit že imamo. Igre so nekakšen neuspešen poskus odplačevanja dolgov, izpolnitve osebnih primanjkljajev ali 'pokazati drugim, kar jim gre'. Vendar pa igre igralcem tega olajšanja pogosto ne prinašajo. Zato se skušajo odločiti za rešitev iz tega pekla, ki sem si ga sam ustvari...

Ena od pomembnih značilnosti vseh zasvojenosti je tudi to, da je treba "dozo" počasi povečevati. Ne uvidi napačnega načina 'reševanja težav'. Neverjetno prepričljiv je v dokazovanju, da je igranje edini način, da bo ohranil družino in ugled – prav plemenit se zdi sam sebi. Nemogoče mu je dokazati, da zaradi igranja izgublja prav tisto, za kar trdi, da hoče ohraniti.

Rozmanova (2007) primerja hazarderja z deloholikom. V fazi zadrževanja, ko zasvojeni poskusa omejiti hazardiranje, ker ga v to prisilijo upniki, zelo velikopotezno kuje načrte, kako se bo izmazal iz dolgov. Načrtuje, kako bo delal po 20 ur dnevno, da ne bo nikoli bolan, nikoli utrujen, sleherni dan naslednjih deset let. Ti načrti so seveda enako tvegani kot "kockarske teorije o zadetku" in so samo drug način, na katerega sprošča svojo napetost - se najbolj so podobni preobratu v deloholizem. Podobno kot znajo zdravljeni "suhi" alkoholiki reševati svoje abstinenčne napetosti v medsebojnem razglabljanju "Kako smo ga pili" se lahko kockar kar na suho opija z načrtovanjem poti iz dolgov. Ta faza je prav tako kot prejšnja prepojena s fantazijo.

Gre za zgodbo o samozaslepljevanju. Vemo, da je bila za Jezusa slepota ne le bolezenski Fantazija in zanikanje (discount) kot primarna obrambna mehanizma sta močna obramba pred resnico, zato predstavljata hudo oviro pri zdravljenju. Iluzija o sreči v prihodnosti je del obrambnega sistema hazarderja, zato se je noče in ne more odreči, od nje ga ne morejo odvrniti niti prepričevanje in dokazovanje niti trpljenje njegove družine. Hazarderji so globoko negotovi sami vase in v to, kar so. Trdno so prepričani, da bodo našli izpolnitev svojega življenja le, če se bodo lahko ponašali z bajnimi vsotami denarja, ki pa jih s svojim delom ne morejo pridobiti. Zdi se, da bodo takrat vsem, ki jih zdaj ne razumejo, pokazali, kako dobri in častni ter velikodušni ljudje so. "Še žal jim bo!" se oglaša njihov notranji glas. Navsezadnje ugotovijo, da je to le projekcija in da je žal njim samim. Raziskave kažejo, da več kot 20 % kockarjev naredi ali resno poskusa narediti samomor.

Okrevajoči zasvojeni, ki dobro vedo, kako so včasih sebe in druge slepili ter zanikali realnost, so pripravili vprašalnik za odpiranje oči začetnikom, ki se še vedno slepijo, da niso zasvojeni in da bi lahko prenehali hazardirati, če bi res hoteli. Izmed 20 vprašanj "Gamblers Anonymus" nisem niti na 3 odgovoril pozitivno. To pomeni, da igra tveganje majhno vlogo v mojem življenju.  Zasvojenost s kockanjem je opisal Dostojevski v romanu Kockar. 

Huizingov homo ludens tako kot Bernejev  ne pozna le pozitivnih ali negativnih iger, ampak vse igre. Igre so potrebne zaradi zadovoljevanja potreb. Nezadovoljene potrebe so v marksizmu odtujitev, pri Baudrillardu iluzija in pri Berneju kontaminacija. Pri Berneju lahko preide človek prek iger v normalno stanje komunikacije, pri Huizingi pa ostane igriv.   

Na koncu povejmo, da Bernejeve igre potekajo v več fazah od vabe akterja, prek 'slabosti' in  odgovora, s katerim soigralec odgovori komplementarno na vabo, sledi faza obrata, v kateri igralec spremeni del referenčnega okvira, nato sledi zmeda za enega ali oba soigralca. V fazi izplačila oba potrdita ne-OK in ob tem doživljata neprijetna čustva – reket. Tako se običajno končajo vojne igre, ki jih protagonisti ne znajo pravočasno končati. 
 
3. Specialni in generalni sklep

Če bi bili ljudje bolj psihološko zavedni, bi bil svet “boljši”. Bern je želel uvesti jezik TA, ki bi bil razumljiv vsem.6 Vprašanje je, koliko mu je to uspelo. Spontanost pomeni sposobnost svobodnega izbora. Osvobojeni smo od prisile igranja iger in občutenja le dovoljenih čustev. Intimnost izhaja iz spontanosti in pomeni še osvobojenost za eidetsko zaznavo, ki spodbuja s 'pogledom v oči' naklonjenost, pristnost s pozitivnimi čustvi. V filmu Nevarna razmerja je prikazana 'enostranska intimnost', pri kateri se partner samo pretvarja kot da se odziva, a to je le nadzorovano, nevpleteno. Že otrok se odloča, ali bo svoja čustva razkril, ali skrival. Tudi za     
Napredek v terapiji je potrebna iskrenost.

Sinesis pri nas ni edina organizacija, ki se ukvarja s TA. Druga je IPSA.7  Ta upošteva z antropološkega vidika vse temeljne dimenzije človeka kot so čustvena, kognitivna, telesna, vedenjska, duhovna, med-osebna in kulturna. Te dimenzije se med seboj prepletajo, tako da sprememba na eni dimenziji omogoča spremembo na drugih. Očitno se posamezniki ne učimo sproščenosti sistematično niti pri sebi niti v družbi. Zato je po novih volitvah v l. 2004 Slove-nija kljub deklarirani sproščenosti zopet zašla na raven napetosti strankarskega boja.   

Kot  smo videli sta tako NLP kot TA sestavini integrativne  paradigme. Psihologija in psihote-rapija  izhajata tudi iz prepričanja, da je za razumevanje človeka potrebno poznavanje in povezovanje različnih teorij in pristopov k človeku. Vsaka posamezna šola se največkrat usmerja samo na eno ali nekaj dimenzij človeka in s tem zanemarja druge, ravno tako pomembne. Eden izmed ciljev IPSA je raziskovanje in integracija različnih pristopov k obravnavi človeka. 

Kot smo videli sodijo igre v družbeni kontekst, ker se tudi igrajo v družbi. Ljudje živimo programirano po skriptih, sta skupna ugotovitev NLP-ja in TA. Zato je tako pomembno vedeti, kakšni so ti programi, s katerimi se zapletamo v igre, in kako jih je mogoče reprogra-mirati. Berne deli skripte na zmagovalne, ker prevladujejo dovoljenja, nezmagovalne – banalne po zlati sredini uspehov in neuspehov in zgubarske, ker prevladujejo negativni strouki. Starogrški junaki mu ponazarjajo vedenjske modele sodobnikov. Skripte deli na nikoli – Tantal, vedno – Arahna (če nekaj dosežeš, moraš to delati vse življenje), dokler – Herkules temelji na pogoju 'ne smeš, dokler'. Potem – Damoklej 'boš že videl, ko jaz umrem'. Znova in znova – Sizif, ker si skoraj dosegel, poskušaš znova ali pa z dosežki nisi nikoli zadovoljen in jih zato nizaš dalje. Skript 'odprtega konca' – Fileman in Bacuis občutijo tisti, ki ne vedo več, kam s samim seboj (Bertok, 2007: 35-36). Takšni so upokojenci brez novega kariernega načrta. Tantalove muke trpijo otroci staršev in učiteljev, ki so se jim predstavljali kot nedosežni vzori. Model 'dokler' imajo starši z reklom 'meni luč, tebi ključ'. Podobno je s 'potem boš videl, da sem imel prav'. Ti skripti vsebujejo določeno težavo, ki je premagljiva šele sčasoma. Z vidika NLP terjajo delo na časovni črti. Odprto vprašanje je, ali obstajajo tudi sodobni skripti, ki jih doseže odrasel v odraslem stanju jaza.      
 
Če nam nekaj (določene igre po TA) ne uspeva, začnimo kaj drugega. To je tudi eden izmed osnovnih aksiomov NLP-ja. Vprašanje je, ali nam določene kulturne sredine dopuščajo takšno emancipacijo, ali pa od nas pričakujejo neemancipiranost. Zgodbe o družinskem in družbe-nem nasilju so o tem kar dovolj poučne. Nekaterim odgovarja ena vrsta reakcij, drugim pa druga.   

Z vidika svoje avtorefleksije te knjige lahko sklenem, da NLP treninga nismo izvajali iz obstoječe socialne realnosti, ampak smo ga implementirali vanjo. NLP trener, ki ni obenem terapevt se tudi ne zanima, kako učinkuje NLP v življenju klienta. Primere iz lastnega življenja navaja zlasti tedaj, ko imajo univerzalno vrednost. Učencem koristijo tudi primeri, ki jih navaja trener iz svojega dela z bodočimi  NLP praktiki, mojstri, trenerji. Običajno ni časa, da bi jih opozoril, kako naj se obnesejo bolje. Paradigma odličnosti prvotnih zvezdnikov NLP-ja je že za nami, ker je večini slušateljev jasno, da takšni zvezdniki ne bodo kot so bili npr. Bandler, Grinder, Robbins. Če smo res zvezdniki v svojem lastnem življenju, potem  bi  morali vedeti, kako smo kreirali svojo socialno in ne zgolj individualno realnost. Prav tako kot pri delu, pri katerem nismo dosegli flowa, se tudi iz načina praznovanju vidi, da zaradi nekongruentnosti svoje osebnosti  nismo praznovali praznika v žlahtnem smislu te besede. Praznovanje je pomembno zaradi vrhunske uporabe Miltonovega vidika. Meta-jezik je sicer pomemben pri natančnem izražanju, vendar pa je za kontekstualno razumevanje najpomembnejša temeljita analiza stanja. Namesto nje so pomanjkljive zgolj jezikovne odrezavosti. Razvili  smo kompleksno teorijo praznovanja. NLP se sklicuje na človeške vire in stanja, ne ugotavlja pa konstitucije socialne realnosti, zato smo dodali tudi to poglavje. Stanja sicer povezuje s procesi in te s postopki ali koraki določenih vaj. Verjame v prehodnost stanj, ki jih analizira na časovni črti. Verjame tudi v trajno optimalizacijo virov, vendar pa ne razlikuje kairosa od kronosa, čeprav je očitno, da imamo zahodnjaki linearno sukcesivno predstavo časa kot kronos in da sta  trans in flow značilna za osrečujoči čas – kairos.      

V psihoterapiji in psihiatriji je pri nas še kar nekaj starih usedlin, zaradi katerih prizadeti posameznik ne dobi dovolj spodbud za osebno rast. Novosti na tem področju pa tudi 'ne prijemljejo' tako kot obljubljajo njihovi nosilci in kot bi glede na njihovega kritičnega odnosa do svojih prejšnjih razvojnih faz pričakovali. Novo ni boljše in uspešnejše že samo zato, ker ima kritičen odnos do starega. To je pogosta napaka, ki se pokaže v dolgoročnem razvoju. Kultura dobrega stika je začetek in konec NLP-jeve učinkovitosti. Če je videti dober stik sprva le stvar medsebojnega zaznavnega usklajevanja, pa v razvoju komunikacije opazimo, da je sad vsega vrednotno-osebnega usklajevanja oz. odnosa. Dober stik ima multirazsežnostno obeležje tako kot osebnost sama z njenimi odnosi vred. Ne le, da se učimo vzpostavljati dober stik z določenimi partnerji, dokler je to potrebno in ga prekiniti, ko to ni več potrebno, ampak je tudi pogoj različnih vrst učenja npr. po McCarthyjevi. Govorimo o razliki med učenjem z veseljem in učenjem kot muko. Toda nemotiviran učenec je tisti, ki nima dobrega stika s seboj.  Ne nazadnje je socialna realnost tudi plod socialnih iger, ki smo ji opredelili s pomočjo transakcijske analize. Prišli smo do rezultata, da je zrela osebnost v bistvu odrasla osebnost in obratno. S kateregakoli vidika pogledamo ostaja večina za elitno manjšino, ki obvlada to, kar večina ne obvlada. Zanimivo pa je, da tej večini manjkajo še prav tisti pogoji, ki jih teorije ne opredelijo ali pa jih učenci ne znajo pretvoriti v uporabne formule in te prilagoditi lastnim pogojem. Zato se posameznik mora pogajati s svojimi podosebnostmi tako kot skupina za metode doseganja rezultatov vedno znova.        

4. Opombe

1. Osnovne informacije o Bernejevi TA so v Bernejevih skriptih in zapisih po Milivojevičevih predavanjih za izpit 101 kot tudi na spletu:  
http://en.wikipedia.org/wiki/Transactional_analysis.

2. Osnovne biografske podatke o Berneju glej na spletnih straneh: http://en.wikipedia.org/wiki/Eric_Berne

3. Več o mehanizmih diskountov glej splet: http://www.smpstech.com/problem0.htm.

4. Več o odnosu med avtokratsko in avtonomno osebnostjo glej v članku: Novak, B.
(1997).

5. V mislih imam knjigi C.S. Lewisa (1992). Zakaj Bog. Ljubljana Ganeš in Pierre, A. & Lenoir, F. (2006). Moj Bog …zakaj? Drobna razmišljanja o krščanski veri in smislu življenja. Tržič, učila.

6. Skoraj vse informacije o TA in njenem razvoju je na spletu: http://www.businessballs.com/transact.htm

7. Na inštitutu IPSA izvajajo anti-stresni program na osnovi čuječnosti (mindfullness) sedaj in tukaj. IPSA v Ljubljani z različnimi dejavnostmi prispevajo k osebnostni integraciji posameznika in vzpodbujajo osebnostni razvoj. 

Literatura

- Berne, E. (1989). Šta kažeš posle zdravo. Beograd, Nolit.
- Berne, Eric (1996). Transactional analysis in psychotherapy : a systematic individual and social psychiatry. Reprinted. London : Souvenir Press (Educational et Academic).
- Berne, E. (2007). Katero igro igraš. Ljubljana, Sinesis.
- Bertok, M. (2007). Uvod v transakcijsko analizo. Skripta. Ljubljana, Sinesis.
- Fink, E. (1984). Fenomeni ljudskog postojanja. Beograd, Nolit.
- Fink, E. (2000). Igra kao simbol svijeta. Zagreb, Demetra.
- Gulding, Meklur, M.  & Gulding, R. (2007). Promeniti život. Terapija novom odlukom. Novi Sad, Psihopolis Institut.
- Harris, Th., A. (2007). Jaz sem v redu - ti si v redu : [se počutite v redu? Ali pa še kar naprej igrate razdiralne igre?] V Ljubljani : Karantanija.
- Novak, B. (1997). Vprašanje avtonomne etike v šoli. Ljubljana, Družina. Str. 27-46.
- Rozman, S. (2007). Peklenska gugalnica : kako se rešite odvisnosti od hrane, spolnosti, dela, iger na srečo, nakupovanja in zadolževanja, sanjarjenja in televizije, duhovnosti ter odnosov. 1. natis. Ljubljana, MK.
- Strehovec, J. (ured., 2003). Teorije igre pri Johanu Huizingi, Rogerju Cailloisu in Eugenu Finku. Ljubljana : Študentska založba.