Dr. Bogomir Novak

Vprašanja poslanstva in končnih ciljev 

Povzetek

S krščanskega vidika je vprašanje verskega poslanstva z njegovimi končnimi cilji odvisno od rojstva, življenja in vstajenja Jezusa Kristusa. Malokateri predmet preučevanja v svetu je tako poln skrivnosti in nerazumljivosti, kot sta življenje in nauk Jezusa Kristusa. Njegova resnica je dokončno razodeta, toda raziskovanja dejanskega in verskega odnosa do njega je nedokon-čana. Vsaka nova knjiga ga skuša prikazati v drugačni luči, toda njegove svetopisemske osnove ostajajo. Vprašanje poslednjih ciljev je versko eshatološko in apokaliptično vprašanje. V tem prispevku ga proučujemo v odnosu med različnimi endizmi propadov in odrešenjem sveta v božjem kraljestvu. Šele učimo se biti kristjani. Pri tem nam lahko razprava s Heglovimi Predavanji o filozofiji religije pomaga tako kot razmišljanje o Dostojevskijevi Legendi o velikem inkvizitorju in o Nietzschejevi tezi »Bog je mrtev«. 

V enostranski dilemi zgodovinskega ali verskega Kristusa se opredeljujemo za obe strani. Verski Kristus brez zgodovinskega je brez dejanske osnove, zgodovinski brez verskega pa je brez pričevanjsko-sporočilne moči. Enako je z dilemo Kristusa kot (idealnega) človeka ali Boga. Kristus je Bog in človek. Nekateri  ga vidijo kot Boga, drugi kot človeka, tretji v dvojnosti Boga in človeka. Nekateri ga slikajo kot političnega revolucionarja, drugi kot skromnega in dobrodelnega učitelja – rabina. Nekateri trdijo, da je zgolj mit in se sprašujejo o njegovem fizičnem obstoju. Toda le trinitarično življenje (izraz Ch. Lubichove) je ljubezen in je odrešenje. 

Ključne besede: spreobrnjenje, evharistija, ljubezen, človekov sin, vstajenje, eshaton, transcendenca..  

1. Uvod 

Moto 
Pastir vsega se je spustil, ponižal se je, da bi poiskal Adama – ovco, ki se je izgubila.
Kot pšenično zrno se je spet spustil v Šeol, da bi se vrnil kot celi snop in novi kruh.
Smrt je pred njim pokleknila v Šeolu in življenje ga je častilo v njegovem vstajenju. Blagoslovljena bodi njegova zmaga! (sv. Efrem Sirski)

Vprašanje poslednjih ciljev je resnično poslednje vprašanje. Mnogo je bilo že prehodnih vprašanjih po prehodnih obdobjih privatnega in družbenega lastninjenja, razlastninjenja in reprivatizacije. Kar naprej se nahajamo v prehodnih obdobjih socializma, turbo kapitalizma ali divjega barbarstva. Fukuyamin poslednji demokratični človek  je v post-zgodovini brez obraza, ker je brez ogledala. Toda poslednje vprašanje je radikalnejše: ali gre za svetost sveta ali pa za profanost svetega. Prvo pomeni odrešitev in drugo pogubo. Poslanstvo (mission) je v širjenju vesele vesti o odrešenju v večnem življenju.  Govorimo tudi o učiteljevem poslanstvu, zato to ni samo religiozen pojem, vendar ima v verovanju svoj izvir in smisel. Krščansko poslanstvo je izraženo v zgornjem motu. 

Človek se je že večkrat vprašal, kje je rešitev uganke njegovega življenja in zgodovine sploh. Krščanstvo je imelo glede na svoj nebogljeni začetek zares pretirano samozavesten nastop in velike zahteve. Ne samo, da je novi nauk ponujal odgovor na zadnja vprašanja življenja in smrti, trdil je tudi, da ima odgovor na uganko, kaj je cilj zgodovine. Prvim vernikom je bila vsa zgodovina pred Kristusom priprava nanj. V stari zavezi je Bog svoje ljudstvo posebej varoval in vzgajal za čas, ko bo na svet poslal svojega Sina. V širšem svetu je Bog tako deloval, da je v času Jezusovega prihoda vladala duhovna lakota, katero je lahko potešil samo evangelij.

V antiki so cilj razumeli kot telos, ki je pomenil končni cilj. Takšno razumevanje je ohranilo tudi Sveto pismo, ki nam pove, da se je Jezus po vstajenju še 40 dni prikazoval učencem (prim. Apd 1,3). Med tem časom jim je pojasnjeval, zakaj je vstal in zakaj je sploh prišel na svet. Z vnebohodom je za nekaj časa telesno odšel z zemlje (prim. Lk 16, 19). Vrnil se je k Očetu, s katerim zdaj skupaj bdita nad usodo sveta in dogodki na njem. Nekega dne se bodo odstrla zagrinjala in ko bo Jezus ponovno prišel v slavi, ga bomo vsi videli. Do tistega dne pa bo uresničeval svoje načrte na zemlji po Svetem Duhu (hebr. Ruah, gr. hagios pnema, lat. spiritus sanctus, nem. heilige Geist, ang. holly spirit) in Cerkvi. Na ta način se lahko osebno približa vsakemu kristjanu in cerkvi, ki postane binkoštna. Vendar pa naletimo na problem spontanosti ali hiperorganiziranosti tudi pri cerkvi kot ustanovi. Po eni strani cerkev v konservativnosti verjame le tradicionalnim formam duha, po drugi strani pa progresisti hočejo čim hitrejši razvoj v predvideni smeri. Oboje je napačno. Dejanje je podarjanje svojega duha bogu. Dih omeni preiskati, učiti, pričevati, prepričevati svet  zaradi greha,  dar ljubezni, izhajanje iz sebe (hebr. ruah – veter),  mati življenja.  Benedikt XVI analiza vsak stavek molitve očenaš, kakor ga je učil Jezus. Analizira tudi aktualnost preizkušenj zlega duha  Kristusa v puščavi ne da bi se skliceval na Dostojevskijevo Legendo o velikem inkvizitorju.
  
Človeška zgodovina se lahko konča na več načinov: 1. ali tako, da bi se večkratno nadaljevala v posthistoire, 2. da se le ekološko ali kozmično konča ali 3. da se konča zaradi izumrtja človeške rase. S tem pa se konča nujno tudi zgodovina Boga, ki je bival že pred stvarjenjem sveta in bo tudi po njem. Z verskega stališča bo prišel dan, ko bo Božji načrt v svetu izpolnjen in se bo Jezus vrnil kot Božji zastopnik, da dovrši svet in zgodovino ter poravna račune z ljudmi. Kristjani zato ne gledamo le nazaj na pomembne dogodke izpred 2000 let, ampak gledamo tudi naprej v čas, ko se bo zgodovina dopolnila. Ključ do vsega pa je Kristus! »Jaz sem Prvi in Poslednji in Živi; in bil sem mrtev in, glej, živim na vekov veke.« (Raz 1,17-18)

Na vprašanje končnih ciljev odgovarja razodetje (gr. apokalypsis, nem. Offenbahrung, ang. revealation). Ni vseeno, kdo dobi razodetje in kakšno je. V zmagi dobrega nad zlim je razodeta vsa zgodovina. »Krščansko razodetje ne pojasni le vsega, kar je bilo pred njim, tj. mitov in obredov, temveč tudi vse, kar je prišlo za njim: zgodovino, ki jo ta hip sami oblikujemo, čedalje temeljitejši razkroj arhaičnega sveta, odprtje v prihodnost poenotenega sveta, ki bo čedalje bolj prost svoje nekdanje služnosti – a hkrati tudi varstva, ki mu ga je ponujala žrtvovanjska miselnost.« (Girard, 2006)
Le tedaj se nam ni treba bati kataklizem, če se zavedamo, da je zmaga nad smrtjo možna. Bolje je spoznati sebe in gledati  na življenje kot na izziv, v katerem so najhujše izbire tudi najbolj vzvišene, tiste, ki bodo odzvanjale s pravičnostjo in dajale božjo moč in uvid. Največje darilo Boga je svobodna volja. Smisel življenja je notranji razvoj, poglabljanje spoznanja o njem, črpanje življenja iz pravira. Temeljni nauk je dajanje in sprejemanje brezpogojne ljubezni. Milijoni ljudi na Zemlji trpijo za lakoto. Na milijone je brezdomcev,  obolelih za aidsom. Na milijone je zlorabljenih. Sleherni dan se razlega nov krik po razumevanju in sočutju. Najbolj smo poplačani v življenju, če odpremo srce tistim, ki živijo v nesreči. Pomoč drugim prinaša največji blagoslov.
Vera (lat. credo, nem. Glaube, ang. faith) uči, da nevidno postane vidno. Zato je razodeta resnica apriorna, čeprav je poslednja sodba za grešnike aposteriorna. To pomeni, da je Kristus s svojim trpljenjem že svet odrešil, ne pa tudi vsakega (ne)kristjana. Treba  je budno slediti božji volji  oz. zakonom ljubezni in harmonije po Gabriele,  ker  pridejo spremembe nepričakovano. Zato Jezus svoje učence večkrat najde, da spijo, Petru napoveduje zatajevanje. Kristusova vera je lahka, življenje po njej je enostavno. Zavedati se je treba svoje razdvojenosti in jo izročiti, sicer  odpor v nas rojeva nasprotne procese. Jezus očisti tem(p)elj, ga po potrebi še očiščuje in ga bo očistil.  Po eni izmed razlag le tistim  pripada nebeško kraljestvo, ki so se na  nek  način  že rodili v njem, po drugi pa tistim, ki so si ga prislužili z dobrimi deli.  

Dao, Jezus, Buda izražajo prepričanje, da so vsi odgovori so v nas in ne izven nas. Metoda verovanja je lahko le celostna, ker molimo z vsem svojim bitjem, še najmanj z razumom in najbolj z gorečnostjo. Vso zgodovino religij že tečejo razprave o pomenu razuma. Za Platona in Palagija je najbolj noro, če ne zaupamo več svojemu razumu. Vendar pa tudi ni pametno, če se opiramo samo nanj. Danes je palagijancev med ateisti veliko, ki bi hoteli, da vera napravi izpit pred razumom. Zmerno stališče je, da je razum dober služabnik in slab gospodar.

Jezus je poslednji (gr. eshatos), ker nihče ne pride k Očetu v nebeško kraljestvo brez njega.1 Spreminja grešnike v ljudi, če se ti sami spreobrnejo. V  imenu enakosti vseh pred Bogom podira tiste starodavne predsodke, meje in blokade med rasami, razredi, spoloma in družbenimi položaji. Toda, kdo je on. Še danes obstajajo prepiri o tem, kdo je Jezus in ali sta Jezus in Kristus ista oseba. Še danes so ponekod nerazumevanja Jezusove dvojne narave, po kateri je bil hkrati bog in človek.2 

V mnogih verstvih je konec sveta dogodek v prihodnosti, ki je prerokovan v svetih spisih ali v narodopisju. Širše lahko eshatologija vsebuje sorodne predstave o odrešeniku, odrešeniški dobi3, posmrtnem življenju ali duši (egip. akma, ind. puruša, gr. pneuma, nem. Seele, ang. soul). 

Tisti, ki jih Jezus ozdravi od slepote, hodijo za njim. Tisti, ki so samo mislili, da verujejo in da delajo dobra dela, pa ostajajo za njim. O svobodi kristjana je pisano že v sv. Pismu kot darovih duha.  Sadovi duha so sadovi srca. Ti pa so ljubezen, veselje, mir, potrpljenje, bla-gost, dobrotljivost, zvestoba, krotkost, samoobvladovanje nasproti težnjam mesa – sovraštvo, ljubosumnost, jeza in nesramnost. Darovi so še govorjenje jezikov, dar razločevanja duhov, preroštvo, dar spoznanja učenja, ozdravljenje, vere, sposobnost duhovnega vodstva, sposobnost čudežev, nesebične skrbi za uboge. Merilo vseh karizem je ljubezen. Binkošti pomenijo enost očetovsko-sinovske ljubezni, ki se prenaša na vse ljudi. Tak praznik lahko obhajamo vsak dan, ko uresničujemo blagre. Binkošti so kot krst v sv. Duhu eshatološki dar. To je znamenje prihodnjih časov, znamenje pripadnosti eshatološkemu božjemu kraljestvu. Sv. Duh prebiva v nas, preiskuje globine, nas uči in vodi, pričuje, prepričuje svet glede sodbe, napoveduje dogajanje, ljubi odnos med očetom in sinom. 

2.	 Jezusova imena 

Iz novozaveznih pisem razberemo, da so Jezusovi učenci na osnovi sklepov o vstalem in poveličanem Jezusu pogosto strnili v imenih ki so mu jih dali:
- Kristus je naziv ki je pomenil Judovskega mesija, že davno obljubljenega kralja. Takrat so začeli oznanjati evangelij, tudi poganom je ta naziv že postal del Jezusovega osebnega imena in tako ga uporabljamo še danes. Toda prvotno judovski pomen je bil, da je Jezus z svojo osebnostjo in delom dopolnil vse starozavezne obljube in napovedi o rešitelju, ki mora priti.
- Odrešenik (aleluja) ali rešitelj. Božji sin je prišel na ta svet, da bi rešil ljudi greha in njegovih posledic (prim. Mt 9,13; Jn 12,47).
- Gospod je bila beseda, ki so jo uporabljali pri vljudnem nagovoru. V Stari zavezi pa se rabi kot posebno ime za judovskega Boga. V Novi zavezi je Jezus prikazan kot Gospod, ki vlada nebesom in zemlji kot veliki kralj. Jezus je v središču krščanske vere.
- Veliki duhovnik je še ena izmed starozaveznih podob za nekoga, ki stoji med Bogom in ljudmi ter jim pomaga, da se spravijo z njim (prim. 1 Krn 6,34). Jezus popolnoma odgovarja tej vlogi srednika, ki vodi ljudi k Bogu (prim. Heb 8,1-6).
- Sin je ime, ki ga je Jezus rabil sam zase. Pogosto je govoril o tesnem in zaupnem odnosu, ki ga ima z Bogom Očetom (prim. Mt 14,33). Kristjani verujemo, da je bil Sin vedno Božji Sin - tudi pred Jezusovim rojstvom na zemlji (prim. Gal 4,4). Poznamo tudi Emanuela, ki je Bog z nami.

Metafore poveličevanja so: Gospod Jezus, ti si kralj kraljestva, ki ni od tega sveta, jagnje božje, ki odjemlje grehe sveta, luč življenja,  vrata  tega sveta, resnica, pot, kruh življenja, kelih zveličanja, vinska  trta, dobri pastir.  Tako si opredeljeval sam sebe. Jezus govori o  sejalcih,  ribičih, vinogradnikih, trgovcih, farizejih in pismoukih. Smokvino  drevo, ki ozeleni, gorčično zrno in  kvas napoveduje jo nastop božjega kraljestva, tisto, ki se posuši,  ponazarja  slabe odnose. Ne gre le za vprašanje, kdo je Jezus, ampak tudi za vprašanje, kdo smo mi. Smo božji otroci, tu smo, da ga slavimo, pripadamo Bogu, namenjeni smo v božje kraljestvo. 

Kristus ni samo osebno kraljestvo (gr. Origenov izraz je autobasileia) v nas, ampak je tudi skupno, to pa pomeni regiocentrično zastopstvo miru, pravičnosti in ljubezni. Vsaka religija s svoje strani prispeva k njemu. Na ta način Kristus ni omejen le na kristjane. Sam sebe pogosto imenuje Sin človekov. Izraz Sin Božji se zanj tudi uporablja, vendar v prenesenem smislu, ker je za čas antike veljalo, da se vladarji tako posvečujejo posvetno oblast z  utemeljitvijo, da izhaja iz skrite povezave z božjim izvorom. Pomenilo je totalitarno prisvajanje oblasti. Iz stare zaveze izhaja YHWH – jaz sem.  Kristus je novi Mojzes, ki dopolnjuje dekalog z blagri. Kako je možno razumeti 'coincidenco oppositorum'? razumemo jo po tem, da je Jezus pontifex – graditelj mostov. Gre za vzpon v absolutno, ker  je Bog  konec  človeka in to zato, ker je človek bitje  hrepenenja  po  neskončnem. Odrešenje je nujnost ljubezni. 

V zadnjem času so odkrili pismo iz l. 1954, v katerem  je Einstein zapisal svoje prepričanje, da je bog izmišljen in da je sv. Pismo le zbirka primitivnih, otroških legend.  Četudi bi ga poznal vsaj tako dobro kot fizikalne zakone kozmosa, ne bi mogel tako soditi. Jezus ni mit ali legenda (Girard). Je čista ljubezen, poosebljena potrpežljivost, pozornost, svetost, obzirnost, velikodušnost, sočutje,  je božansko usmiljen, je poosebljena dobrota in odpuščanje. Ni nobenega drugega imena, po katerem bi se odrešili in nobene druge besede, ki bila neminljiva. 

Kristus je Bog vseh živih, vseh različnih nacionalnosti in verstev. Lahko bi se svetovne cerkve dogovorile za takšno ali drugačno ime boga. Kristus je tudi ženski princip v moškem. Iz sv. Pisma veje prepričanje, da  tudi sovražnik rabi našo ljubezen. 

3.	Pomen predanosti 

Poslanstvo krščanstva je v predanosti in služenju, kakor tudi v izročitvi sebe s svojimi dobrimi in slabimi stranmi osebnosti. Grabenšek (2006) vidi edini način za prenehanje krivde v predaji Kristusu, pa nas bo pomilostil v pravičnosti. Sami je nikoli ne moremo doseči. Kot v vsakem verstvu so tudi v krščanskem nauku napotki, kako verovati, da dosežemo cilj. V krščanstvu je ta osrednja oseba, ki nam kaže pot do cilja Jezus Kristus, ki je tudi sam cilj. Pogosto se sam sklicuje na  očeta in sv. Duha, ki je njega obiskal pri krstu, tako kot vsakega, ki je krščen. V bistvu je treba živeti enost trinitaričnega življenja. Kot bližnji naj bi bili med seboj povezani tako kot je sv. Trojica. Trojica izhaja iz Jezusovega izkustva.     

Poslanstvo je že v sledenju Mesiji, njegovemu življenju in delom. Potem bomo lahko še več slišali od sv. Duha in bomo še več napravili kot je Jezus. Čeprav se še danes zdi to sledenje pretežko breme in zato njegov nauk popravljajo – prilagajajo kot Veliki inkvizitor v znameniti Legendi Dostojevskega (1976). Dostojevski – Ivan trdi, da je izvirni nauk popravil v smislu potreb množic, ki hoče biti srečna in nahranjena z iluzijo nesmrtnega življenja. Svoboda je zanjo pretežko breme, zato se vodja Inkvizitor, ki sam pozna 'resnico o dokončni smrti' odloča namesto nje. V tej razlagi vidimo inačico teorije religija kot »opija ljudstva«, ki je v bistvu satanova skušnjava.  Brat Aljoša, ki verjame v dejavno zastonjsko ljubezen, na to ne pristaja (Novak 2001). Dostojevskijevo Legendo razlaga v tem smislu tudi Berdjajev.4 Guardini (2008) pa meni, da so tri skušnjave Jezusa po postu v puščavi čisto človeške. Že post oslabi telo in odpre duha za mistična doživetja, zato bi Jezus, ki ne bi bil eno z Očetom nanje pristal.    Jezus pripovedovalcu Ivanu, ki zastopa Inkvizitorja  ne odgovori ničesar, ker ateistom nima kaj povedati. Jezus trdi, da je to breme lahko in da je živeti po njegovem nauku enostavno. Ker naj bi bil za to nalogo kristjan duhovno močan, mu zmanjkuje moči za sledenje božjemu načrtu. K premostitvi te težave pomaga afirmacija »vse premorem v Njem, ki mi daje moč.« Predanost kot izročanje je prakticiral Jezus sam. Izkazuje ga tudi na križu z znamenitim rekom »Oče, v tvoje roke izročam svojo dušo.«

Ker je Bog ljubezen je predanost v dopuščanju, da nas evharistična ljubezen preoblikuje. Bodimo predani ljubezni, resnici, pravičnosti, dobroti, odpuščanju in usmiljenju. Zavajajoče je graditi na privatnem Kristusu. Svetniki so svetla sled Boga, so resnični prenovitelji (Maksimilijan Kolbe, mati Tereza, Edith Stein, Chiara Lubich, sestra Faustina). Vsak s svojo osebo pričuje za drugega, ga vodi, mu pomaga. Kdor je tega, ki je (že v stari zavezi) odkril oz. in se mu je kot Kristus razodel, mora k njemu voditi še druge. Papež Benedikt XVI. (2006) se zavzema za medreligijski in ekumenski dialog. Pri tem se neposredno navezuje na predhodnika Janeza Pavla II. Poklicani smo k svetosti. Jezus nam vzame samo greh, da nam pa vse, kar nam je potrebno za življenje in še več, da ga imamo v izobilju. Je nadaljevalec vsega resničnega, lepega, dobrega. Jezusovo nenehno povezovanje z Očetom je bilo sad njegove svobodne odločitve zaradi preseganja skušnjav. Skrivnost svetosti je prijateljstvo s Kristusom in privolitev v njegovo voljo. Absolutiziranje relativnega vodi v totalitarizem. Svet rešuje le predanost živemu Bogu. »Prava revolucija se lahko zgodi le prek brezpogojne predanosti Bogu, ki je merilo pravičnosti in večna ljubezen. (Benedikt XVI. 2006, 77)«  Posvetna ljubezen (gr. eros) in vse druge vrednote naj bi bile usklajene z njo.  Zdi se nenavadno, da je Inglehardt idejo tihe revolucije vrednot predvideval v smislu duhovne revolucije, ni jo pa v tem smislu tematiziral.  V evharistiji Kristusova ura postane naša ura. Gre za osvobajanje iz globin, ki je videti od zunaj kot nasilje, od znotraj pa je ljubezen. 

Seveda je božja revolucija več kot socialna revolucija. Zato  ni dovolj govoriti le o socialni revoluciji, ampak je treba misliti na  spreobrnjenje.  Revolucija, ki pušča za seboj razvaline, grozo  mraza  in lakote v upornih mestih Grozni in  Sarajevo, je pač laž principa, pa naj gre za socializem ali za anti-socializem. Dilema življenja v resnici ali v laži je dilema moči nemočnih in nemoči močnih. Zakaj? Tisti, ki so izbrali moč, ne vedo niti za omejitev  lastne moči  niti  za moč marginaliziranih,  ponižanih  in  razžaljenih. Vzgojo obnašanja izvajajo večji ali manjši oblastneži, ki  branijo svojo moč z vsemi sredstvi, tudi z vojno.  

Spokornost  je metanoia5, ki izhaja iz zavedanja  greha. Spokorjenje sledi  srečanju s Kristusom. Za spreobrnenje je treba prositi.  Spreobrnjenje prek smrti (vsakodnevnega umiranja,  preseganja,  križanja  slabih navad in zoženega jaza sploh)  vodi  do odrešenja,  ker najdemo v sebi nebeško  kraljestvo (samo predaja, samoposvetitev)  in  luč življenja. Cerkev kot  imitatio Christi  terja  naše spreobrnjenje.  

Predanost izvira iz češčenja.6 Takšno vlogo igra tudi negujoč roditelj do otroka. Čim večjo vlogo ima ta, tem manj jo išče otrok v zunanjem svetu. Kako smo se sami počutili, ko smo prejemali ljubezen in kako smo se, ko smo jo dajali? Farizeji so bili z vidika Jezusa tradicionalistični, razumarski, legalistični in formalistični. Kajti Jezus dela 'vse na novo'. Izhajal je iz zavrženih kamnov, ki so postali vogelni in iz drobnih semen, ki so rodila obilen sad. Iz malega raste veliko do premikanja gora. Stara ljudstva so veliko žrtvovala bogovom. Že iz najstarejših časov izvira prepričanje, da je predanost tudi v darovanju in v ponižnosti (humility), ki jo opredeljuje sv Pavel s poslušnostjo, gostoljubnostjo, potrpežljivostjo, preobražanjem duha, da bomo spoznavali, kaj hoče Bog. Uporabljajmo darove-talente, kakor so nam dani.  »kdor se bo poniževal, bo povišan«  

Zdi se, da Tertulijanov izrek 'verujem, ker je absurdno', ne privlači niti vernikov niti never-nikov. Strle (1988) ga dogradi z drugim izrekom »verujem v ljubezen, ki vsemu daje smisel«. Kar je s stališča človeškega razuma že absurd, ima še smisel z vidika božjega uma. Tisti, ki ne verjame v Boga, verjame namesto tega v marsikaj drugega. Cogito sum ne velja le za Descartesa, ampak še prej za srednjeveške realiste. Deležni smo izkustva občestva v Sv. Duhu. To  je za Moltmanna realna možnost. Znana je dilema, ali je res dovolj dobrin za vse, ali pa jih je premalo.  Če gledamo s strogo ekonomskega vidika jih je  premalo.  Za vse  jih je dovolj, če bi funkcioniral človek  kot  solidarnostno bitje, kajti v skupini je dovolj idej in energije za realizacijo. Žal  smo navajeni živeti precej ločeno. Gospodarstvo je že  daleč prekoračilo osnovne potrebe. Nekaj, kar me kliče kot nedoumljivo. Vera omogoča razume-vanje, podporo. Če je prej veljalo verum quia factum, pa danes velja “verum quia faciendum”, ki se nanaša na storilnost, akcijo in prihodnost. 

Sveti Pavel je jasno povedal, kaj brezpogojna ljubezen je in kaj ni: se ne hvali, ni posesivna, ni sebična, ni ljubosumna, ni ohola, ni nesramna. Ker pa nekateri prakticirajo ljubezen, kakršna se jim zdi in ne ljubezni, kakršna je, se jim zdi nedosegljiva. Ostajajo nevedni, ker ne vedo, kakšna je prava ljubezen in neverni, ker so slepi, slepi pa so, ker ne vidijo luči od luči. Kako molimo za ljubezen? Če vemo, da nas Jezus brezpogojno ljubi, nam to ne bi smelo biti težko.  Pri vsaki skušnjavi moči, ki nam je dana, ostaja vprašanje, kako bomo ravnali z njo. Dopuščeno nam je samoobvladovanje, ne pa gospostvo, ker to vodi v pogubo. Sledenje Mesiji pomeni obračun z mesenimi težnjami in z zlimi duhovi. Potreben je nenehni boj s samim seboj, kar pomeni nenehno budnost. 

Predanost (arab. islam, ang. surrending, nem. ergeben) pomeni vztrajanje na izbrani poti do konca. Pomeni tudi prežetost, potopljenost v enost (uneness), predanost božji volji, posvetitev, izpolnjenost, služenje. Proces prebujanja v smislu doseganja svojih najvišjih ciljev bi v krščanstvu imenovali proces vstajenja. Vstali Gospod odgovarja vstalemu človeku. Duhovno mrtev človek občuduje le mrtvega Kristusa in mrtvega Boga. V bistvu še vedno žalujemo za izgubami in ne 'trkamo, da bi se nam odprlo'. Dotlej metafora 'žive vode' za nas ne velja, ker nismo krščeni v Duhu. Zgolj ljubiti sebe, ne da bi ljubili druge, je sebično. Zato nekateri menijo, da je najbolj varno, če tudi sebe ne ljubijo.  Ljubezen terja pogum, izkušanje novega. Mnogi rabijo za osebne spremembe izraz transformacija, gre pa za več, gre za spreobrnjenje. Čeprav svoje vsakodnevne in poslovne cilje kar dobro poznamo, smo glede končnih ciljev pogosto zmedeni. Zastaviti bi si morali dve vprašanji: kam sem namenjen in kdo bo šel z mano. Myss7 piše epidemičnem pomanjkanju duhovnega in čustvenega kompasa.  

Imitatio Christi pomeni predajanje, kakor se je on predajal. Pomeni, da delamo to, kar je on delal, mislimo to, kar je on mislil in ljubimo, kakor je on ljubil. Kristusovo srce biva kot božanskost na zemlji. Kristjan se nenehno bojuje s svojimi slabostmi in je obenem veder navzven. Odnos med zunanjo in notranjo vero ni razrešen. Ni vstajenja brez trpljenja. 

Papini je leta 1920 spektakularno sprejel rimokatoliško vero in že naslednje leto je izšla njegova Zgodba o Kristusu (Storia di Cristo), ki jo je napisal v samoti; prežet z novim verskim spoznanjem se je odmaknil od vsega, kar bi pri pisanju utegnilo vplivati nanj. S to knjigo, ki je nekakšen verski roman, je dosegel mednarodno slavo. Knjiga je izjemno zanimiva in priča o njegovem izjemnem poznavanju Svetega pisma; ne samo evangelijev, temveč tudi Stare zaveze in apokrifnih spisov. Zgodba o Kristusu se ne omejuje samo na Jezusov življenjepis tukaj na zemlji. Jezus je označen kot prevratnik, ker na naš svet prihaja oznanjat in uresničevat božje kraljestvo. Bistvo njegovega prizadevanja je sprememba duha: premislek, kesanje, pokora. Vsa naša usoda je v vprašanju: ali se je človek zmožen preseči? 8 Če podležemo skušnjavam, se še nismo presegli.
  
Predanost nam poklanjajo Kristus, učenci, avtorji zgodb o njem, pridigarji ali sami sebi s permanentno molitvijo. Jezus je učitelj  molitve. Zakonitosti molitve so: boga ne najdemo, če ne hrepenimo po njem dovolj goreče. Ključ do umetnosti molitve je prosilna molitev. V molitvi je treba vztrajati. V vsakem trenutku izražajte svoje želje Bogu z molitvami, prošnjami, zahvalami. Mir, ki presega vse, varuje naša srca.  Zakoni molitve so vera,  odpuščanje, opuščanje negativnih čustev, preprostost, velikodušnost, Jezusovo ime, vztrajnost. Verujmo v življenje, ne v našo nevero oz. v vse druge nadomestke. Danes tudi že psihologija uspeha sprejema usmeritve “prosite, dano vam bo” in “trkajte in vrata se bodo odprla” kot samouresničeno prerokbo ali kot zakon privlačnosti.   

V nobeni drugi veri ni tako pomembno, kako poslušamo in verjamemo v Besedo kot v krščanstvu. Predanost vodi k previdnosti, ki ni le naravni red, ampak je tisti, ki prihaja od Očeta k človeku, ki se mu v veri predaja. Temu vse pripomore k dobremu. Takemu ni treba skrbeti za nič. Odrešenje pride po predanosti vere. Maziljenje pomeni, da je Bog položil roko na nekoga, da postane izvzet iz vsakdanjosti. Maziljencu postane jasno, kaj je božji prestol. Kristusovo kraljestvo obstaja iz src, ki so mu vdana. Verovanje je oblika hrepenenja (nem. Sehnsucht, ang. longing) po neskončni dobroti, lepoti in resnici, kar so anticipirali že Stari Grki v svojem končnem svetu.  
Ne nazadnje gre za predanost krščanskim vrednotam, ki jih je treba vedno znova gojiti. Kot sprejemamo na vedno nove načine prijateljstvo z Jezusom, sprejemamo tudi brezpogojno ljubezen, božjo milost in usmiljenje. Če so te vrednote res značilne za vse svetovne religije, potem je dovolj, če vedno znova poglabljamo tudi svojo vero. Spoznanje drugih religij omogoča, da drugače misleče vernike lahko razumemo, da z njimi delimo določena skupna izkustva že zaradi procesa globalizacije. Ne moremo pa živeti njihovega življenja in biti v dialogu z drugimi bogovi. Prav zato je najpomembnejše vprašanje, ali spoznavamo Kristusa v nas, z nami in v njegovem življenju.  Resnico lahko iščemo osebno in neosebno. Vendar nas slednja ne bo osebno osvobodila, ker je le objektivna.

Ostati svoboden pomeni ostati buden, da nas ne presenetijo tatovi. Podoben je tudi drugi Kristusov prihod, ki je v bližnji 'sekundarni sedanjosti' (Ricouerov izraz), vendar ta ne jemlje, ampak prinaša odrešenje. Mi ga vsak dan oživljamo. Pristajamo na večnost trenutka. Nekateri so prepričani, da je nebeško kraljestvo v duhu že na zemlji. Podobno je zakopanemu zakladu na njivi, iskanju biserov in mreži,da ujamemo polno rib. Zanj je treba delovati iz globin duše. Različne verske skupine so v različnih časih čakale na Jezusov drugi prihod, ker so jih vodili lažni preroki (White, 1992). Verska skupina 'apokalisa' iz Rusije je nedavno prenehala čakati na Jezusov drugi prihod. Našega pričakovanja v smislu budnosti ne bi smeli spreobračati v malikovanje, ki pomeni tipično zamenjevanje božje volje za našo voljo. 

S celovito vero postane nemogoče mogoče. Verovati se prav tako učimo kot moliti in ljubiti. Verujmo brez onostranskih iluzij, da postane vsak trenutek blagoslovljen, blažen, rajski in veselo oznanilo. Trenutek je še podarjen, milosten, odrešujoč, čudežen, svobodno izbran in varen. Če ne verjamemo v Boga, verjamemo v njegove nadomestke, malike, zle duhove. Ni vseeno, v kaj verjamemo. Bodimo odprti  za svetlobo dneva, ker nam je po  njej  Bog  sporoča razodeto resnico. To, kar v tostranskem življenju vidimo razdrobljeno  v različnih časovnih presledkih, bomo posthumno vsi, ki bomo  usposobljeni za gledanje božje svetlobe, videli istočasno v celoti.

Poslanstvo je v dobrih delih in pričevanju. Ena plast je opis Jezusove poti, druga pa je pričevanje za nas kot psihologija samorealizacije in osmišljanja. Pričevanje je razločevanje dobrega  in zla;  v  njem  je globoka dialektika spreobračanja.  Pri  tem  je potrebno vedeti, kje je začetek gorja in kje je njegov konec. To, kar  se  zgodi na koncu, ima svoj začetek. Razlikovanje  zrna  od plev se začne od začetka. 

4. Bog je postal človek

To je kenoza (gr. kenosis – praznina, izpraznenje), izpraznenje9 zaradi izpolnitve, sestop zaradi vnebohoda, ponižnost zaradi poveličevanja. Hegel je edini filozof, ki je sistemsko mislil kenozo, vendar pa tako, da je ukinil osebo Kristusa v absolutnem duhu. Jezusovi učenci se niso bali govoriti o sporočilu, ki ga je bilo treba posredovati naprej. To je bilo zanje nuja. Jezus je edina pot k Bogu in evangelij je resnica o Bogu. Prepričani so bili, da vsa resnica izvira iz Jezusa, Božjega Sina, ker je on v ozadju Svetega pisma stare zaveze; pripravljeni so bili zagovarjati prepričanje, da vsak globlji vpogled v notranjost, vsako resnično razumevanje končno prihaja od njega. To je bilo pomembno v tedanjem svetu in prav tako je pomembno tudi danes za vse ljudi, ki iščejo resnico o življenju. Ta Resnica je Jezus, ki ima korenine že v Stari zavezi. 

Prvi kristjani imeli Kristusa za več kot navadnega človeka, ker jih je o tem prepričalo njegovo vstajenje. Toda že iz antike izvira dilema, ali je bil človek prav tako kot mi, čeprav nikoli ni grešil ali pa le Bog. Jezus je postal žarišče življenja in vere prvih kristjanov na tak način, kakor to more biti edino Bog. Častili so ga, molili k njemu in mu peli hvalnice. Kadar so govorili o Jezusu, so njegovo ime pogosto povezovali z Očetom in Svetim Duhom. Oče, Jezus in Duh skupaj so vir življenja, moči in veselja. Šli so še dlje. Rekli so, da je »Jezus vedno imel Božjo naravo«, »da je vidna podoba Boga« ali »da je odsvit Boga samega«. Pavel je zapisal spoznanje, da »ima Sin sam popolno Božjo naravo«, in da »v Kristusovi človeškosti živi polnost Božje narave«. Janez je vse to povzel na začetku svojega evangelija: »V začetku je bila Beseda in Beseda je bila pri Bogu in Beseda je bila Bog... in Beseda se je učlovečila in se je naselila med nami.« Jn 1,1.14

Za prve kristjane ni bilo dvoma, da je Jezus enak Bogu. V nadaljnjih letih se je pojavilo precej ljudi, ki so to spodbijali in govorili o tem vse mogoče: da je Jezus manj kot Bog, da je samo človek ali pa neko bitje, višje od človeka in manjše od Boga. Zato se je Cerkev kmalu nato izrekla, kaj resnično veruje o Jezusu. Nauk Nove zaveze so strnili v nekaj preprostih, osnovnih trditev, ki so za vedno ostale v središču krščanske vere:
- Jezus je bil zares človek - toda brez grešne narave, ki jo podedujemo mi. Čeprav je bil skušan, nikoli ni grešil.
- Jezus je bil obenem Bog – eno z Očetom in Svetim Duhom. Na svet je prišel kot človek, z rojstvom; vendar je kot Božji Sin brez začetka in brez konca. Spoštovanje in čast, ki ju kot ustvarjena bitja dajemo Bogu, veljata tudi njemu.

Jezus  je večkrat ponavljal, da je treba vztrajati do konca. Jezus  ne terja plačila/honorarja za svoja  dobra  dela, terja pa plačilo v celem življenju. Opozarja na zmote in na možne zamenjave, da bodo drugi nastopali v njegovem imenu. Stalno imamo primerjavo,  kaj  dela  Kristus in kaj ljudje. Pričevanja so v bistvu  razločevanja.  

Ne moremo mimo vprašanja, kakšen je bil Jezusov čas in raziskati izzive, s katerimi se je soočal kot visoko razvit človek, ki je živel v svetu na robu obsežne in bučne spremembe. Njegov čas je bil eden najbolj krvavih in v njegovi dobi je bilo največ pohlepa v zapisani zgodovini. Njegovo lastno judovsko ljudstvo je bilo razdrobljena skupnost. Kot moški z veliko močjo in karizmo je postal žariščna točka za oboje: za besno sovraštvo in močno ljubezen. V nasprotju z najvišjim božanstvom, s katerim so ga okronale krščanske cerkve, bo ta članek poudaril njegovo človeškost, ker kot posvečenec tretje stopnje, ki se približuje četrtemu posvečenju samoodpovedi, še ni bil povsem osvobojen zemeljskih nasprotij. Izjave Maitreje, Mojstra Djwhala Khula (D. K.) in nekatere svetopisemske legende bodo osvetlile ovire na njegovi poti, ko se je približeval četrtemu posvečenju.

Grobnice so se tedaj imenovale kostnice, ker so vanje prekopali kosti umrlega. Morda je povezovanje ljudi iz nove zaveze s kostmi v kostnicah nesprejemljiva zamisel. Obstaja odpor do zamisli, da obstaja arheološki dokaz, ki bi kaj povedal. Toda v grobnico velikega duhovnika Kajfa, ki je sodil Jezusu so verjeli in je na ogled v izraelskem muzeju. Zakaj ne bi tudi tej zgodbi. 
 
Še ena herezija, dvom o Jezusovi verodostojnosti. Menda je bilo tedaj veliko ljudi, ki so nosili imena Jezusovih družinskih članov. Mariamne je Marija, apostolinja, učiteljica – mara (aramejsko). Tedaj so verjetno Jezusove člane družine, če je bil poročen, imenovali s šifro, da jih Rimljane ne bi pobili.  Imel naj bi brata, bil naj bi poročen z Marijo Magdaleno, živel naj bi v Indiji, bil naj bi tudi politični voditelj. Toda kaj vse to spremeni. Mar niso to le poskusi razumskega razumevanja nečesa, v kar je treba le verjeti.  

Indija pozna asketska sredstva, ne pozna pa plemenita dela iz poslušnosti. Otto občuduje etiko Bhagavad Gite. Vse krepostno kot je zakonska zvestoba, plemenitost, iskrenost se dokazuje z bleščečimi primeri. Zlato pravilo poznajo le v negativni, ne pa še v pozitivni formi. Kot odrešenje je mišljeno, da postanemo sprejeti v brezmejni ljubezni in blaženi v radosti. Mojzes je rekel: bodite sveti, kajti jaz sem svet.  To pomeni živeti sveto življenje po zgledu svetnikov.

Hegel je svoja Predavanja o filozofiji religije zasnoval na kritiki francoskega ateizma in Kantovega agnosticizma. Boga je treba spoznavati kljub predsodkom časa, ker je začetek in konec vsega. Zanj je to znanje o absolutu kot absolutno (spo)znanje. Presega dualizme razuma in vere. Krščanska radostna sprava je končna in ne začetna instanca kot v vzhodnih religijah. Krščanstvo je zanj absolutna religija. Druge abstraktne religije imajo le abstraktno eno, nimajo pa utelešenja Boga. Tu je svoboda dosegla samozavedanje. Troedinost je Bog kot sinteza za in po sebi. Gre za igro ljubezni s samo seboj. Človek svoja protislovja v bolečini presega s predpostavko, da sta človek in Bog eno. Bog se pojavlja kot človek in človek kot Bog. Tako dobi Abelardova teza, da je Bog človek in človek je Bog spekulativno dialektično identiteto, ki je neposredno dana. Ničesar več izven in onkraj tega ne obstaja. Vendar je po Stresovi misli Bog asimetrično drugo s človekom. Slabost Heglove filozofije religije je, da je Bog reduktibilen, prevedljiv in transparenten, brez skrivnosti. To je blizu gnozi in človekovi manipulaciji z njim. Zato mora prihodnja kristologija odkriti in preseči slabosti Heglove filozofije absolutne religije. Kantova filozofija religije je legalistična, ker priznava boga zaradi moralnega zakona in je zanj etična avtoriteta praktičnega uma. Heglova interpretacija religije pa skuša opisati stanje duha pred in po stvarjenju sveta in je po preseganju zla z dobrim podobna Leibnizovi teodiceji.   

Hegel ima Boga brez svetosti (slovenski filozof Hribar pa ravno obratno – op. NB), Kristusa brez svobodne ljubezni, sv. Duha brez razsvetljenja in sprejemanja Besede, evangelij brez vere, padec brez greha, zlo brez krivde, spravo (nem. Versoennung) brez odpuščanja, smrt brez žrtve oz. trpljenja, skupnost brez bogoslužja, pravičnost brez sodbe, tostranost brez onostranosti, nesmrtnost brez osebnega življenja po smrti, krščanstvo brez krščanstva in religijo brez religije (Kueng 2008 po Eschenmayerju). Navsezadnje je takle polovični svet iz začetka 19. stoletja čisto podoben svetu iz začetka 21. stoletja. Kristus je v tem primeru prilagojen maniri ekonomskega, političnega in kulturnega urejanja profanega sveta. Vprašanje, kaj je živo in mrtvo pri Heglu oz. v Heglovi filozofiji religije, ki se prelevi v vprašanje, kaj je danes živo za mrtve duhove (z metaforo 'nepokopanih mrtvecev' po Sartru) in kaj je mrtvo za žive duhove, pustimo tokrat odprto.  Vendar pa je Heglova teorija zanimiva zaradi poskusa pomiritve znanja in vere in zaradi sistematiziranja poti do absolutnega spoznanja Boga.    

Nesreča je, da človek hoče postati vsemogočen kot bog in zato stalno prekoračuje dovoljene meje. Delno avtoriteto, ki mu je Bog dal z rekom 'zagospodujte zemlji' pogosto razume kot vso avtoriteto. Za Stare Grke je to 'usodna zmota' (čeprav v okviru mnogoboštva), za kristjane pa 'sedem naglavnih grehov'. Malikovanje je najstarejši izraz za to, kar danes razumemo kot fetišizem, odtujenost in zasvojenost ali odvisnost. Vsako absolutiziranje nas privede v slepo ulico. Izraelci so malikovali posamezne svetinje. Že tedaj in še bolj kasneje  se je uveljavilo malikovanje posameznih delov ali udov stvarstva brez njegovega Stvarnika. Že v Bibliji je opozorjeno na hude negativne posledice čaščenja Mamona oz. zlatega teleta. Takšne imenuje sv. Pismo za zaslepljene: usta imajo, pa ne govorijo, oči imajo, pa ne vidijo, ušesa imajo, pa ne slišijo… Še danes je očitna zamenjava Boga za stvari. Kaj bi šele rekel Gospod za današ-njo onesnaženo gnusobo narodov? Nekatere misli na to temo lahko preberemo v poročilih Univerzalnega življenja (2005).  Gospodova obljuba se izpolni, obljuba lažnih prerokov se pa ne. Gospod nas svari pred malikovanjem, da se ne žrtvujemo demonom. Svari nas, naj pazimo, da ne padamo, kadar mislimo, da stojimo. 
5. Vstajenje in večno življenje
Kot se je pokazalo od Nietzscheja do Fukuyame smrti boga sledi smrt človeka. Po eni strani je antropocentrizem človeka kot najvišjega smisla in cilja samemu sebi zaradi bližnjega nepresegljiv, po drugi strani pa je v božjem umu vedno že presežen. Antropocentrično si nenehno prikrojujemo Boga po lastni meri, kristocentrično pa so človeški grehi potencialno že odkupljeni. Danes se ne govori več toliko kot prej o smrti Boga in človekovih nadomestkih zanj, o njegovi odsotnosti (deus absconditus), ampak o njegovi skritosti. Človek skuša tudi presegati sebe v smeri ekocentrizma, kristocentrizma v smislu delovanja iz Kristusa, po Kristusu in za Kristusa ali celo teocentrizma človeka po meri Boga. Po eni strani je ta misel utopična, ker človek ne more povsem služiti Bogu in okolju, ker ne more v celoti preobraziti sebični gen v altruizem, po drugi strani pa je kot alternativni vrednotni obrat sprejemljiv. 
Več citatov o Jezusovem vstajenju v Novi zavezi pove, da je »Bog obudil Jezusa od mrtvih«. Vstajenje je zadnji čudež Jezusove življenjske poti. To je več kot oživitev. Bog je obnovil telesno življenje nekomu, ki je bil zares mrtev. Kdor ne veruje v Boga, ki lahko dela čudeže, ne razume izhodišča. Sklepa, da se čudeži ne dogajajo. Vstajenje pa bi bil čudež; torej vstajenja ni bilo. Kdor tako misli, ne dovoli, da spregovore dokazi sami in Bogu ne dovoli, da bi bil Bog. Če je Bog vsemogočen, potem ni razloga, da Bog ne bi tako storil po svoji volji.  Čudeže lahko dela tudi zli duh in zato niso edini dokaz Boga. 
Le nekatere zgodbe o Jezusu se da empirično dokazati. Arheologi ne morejo vsega odkopati, zgodovinarji ne morejo vsega preveriti s tedanjimi običaji npr. ali je sojenje Jezusu res bilo.  »Če pa Kristus ni vstal, potem je prazno naše oznanjevanje, prazna tudi naša vera.« Zgodbe Jezusovega življenja so opisane v evangelijih. Vsak izmed štirih evangelistov podaja v svojem evangeliju zaključeno sliko o Jezusu, a nobeden od njih ne nudi celovitega pregleda o vseh govorih in dogodkih Jezusovega življenja. Popolno sliko o Kristusu dobimo, če strnemo vse štiri evangelije, t. j. če zberemo in časovno razporedimo tisto, kar ima vsak posamezni evangelist svojskega o Kristusu, in, kar poročajo o njem vsi štirje skupno ali dva odnosno trije izmed njih. Naj v času strašnih vojnih grozot, ko se majejo temelji nravnega reda ter se iščejo smernice za nov, boljši red, vsem, ki se bodo vanjo zatopili, kaže pot k njemu, ki je Luč Resnica in Ljubezen. »Drugega temelja nihče ne more položiti razen tega, ki je pobožen, in ta je Jezus Kristus.« (1 Kor 3,11)
Vstajenje pomeni zmago nad smrtjo in  nad vsemi silami zla, ki delujejo v svetu (prim. 2 Tim 1, 10). Ravno takrat, ko je kazalo, da so Jezusa sovražniki popolnoma uničili, je vstal od mrtvih in se prikazal v veličastnem sijaju Božjega zmagoslavja. Premagal je največje sovražnike človeškega rodu – greh, smrt in hudega duha. Ko se bo Jezus vrnil na svet, da sklene zgodovino, bodo ti sovražniki dokončno uničeni (prim. 1 Kor 15,24-28). Gotovost vstajenja je gotovost vere vanj. Neverni Tomaž se je o tem prepričal drugače kot obujeni Lazar.

Oteti smrti! Ko je Jezus vstal od mrtvih, je bila to njegova osebna zmaga, ampak je  zmaga vseh vernih. Sveto pismo prikaže Jezusovo vstajenje kot poroštvo, da bo Bog podobno tudi nas iztrgal smrti, ki nas čaka (prim. 1 Kor 15,22). Če verujemo, da je Bog obudil Jezusa, smo lahko prepričani, da bo v novo življenje obudil tudi tiste, ki verujejo vanj. Zaradi tega imamo kristjani novo gledanje na smrt, ki za nas ni konec. Onkraj nje se začenja bolj polno življenje z Bogom, kot si ga sploh lahko predstavljamo. To ne pomeni, da kristjani na pogrebih ne jokajo ali da smrti ne vzamejo zares - smrt je še vedno sovražnik. Toda Bog je obljubil, da nas bo rešil iz njenega kraljestva, zato se je ni treba več bati (prim. 1 Kor 15,53-57). 

Končni pečat. Z obuditvijo od mrtvih je Bog na celotno Jezusovo življenje in učenje dal še zadnji pečat. Za prve učence je bilo vstajenje tisti »vezni člen«, ki je dajal dokončen smisel vsemu, kar je Jezus rekel ali naredil. Tako lahko vstajenje pomaga tudi nam. Ko enkrat verujemo, da je Jezus vstal od mrtvih, laže sprejmemo stvari, ki jih je povedal o sebi, in laže priznavamo, da je bil res Božji Sin, ki je živel med nami.

Jezus živi. O vstajenju ne beremo le v knjigi knjig. Sveto pismo pravi, da je Jezus v nebesih, kjer vlada z Bogom Očetom (prim. Mr 16,19). Lahko ga častimo, se z njim pogovarjamo, prinašamo predenj težave, s katerimi se srečujemo. To je temelj krščanstva Ko Kristjani misli- mo na Jezusa, se ne spominjamo davno umrlega junaka, ampak se veselimo v tesnem stiku z živo osebo. In ko Bogu dovolimo, da vpliva na naša dejanja in našo osebnost, potem nam da tudi moči za tako življenje, kot ga on želi. Ker je življenje kratko, so prehodi blizu; prehodi iz stanja v stanje, iz procesa v proces, iz sveta v svet.10

Jezus iz Nazareta je človek, kot smo vsi drugi in je Božji Sin. Obstoj ali padec krščanske vere je odvisen od odgovora na to vprašanje. Ratzinger je vse življenje posvetil proučevanju Jezusovega življenja. Tako kot sta oče in sin govorila iz obličja v obličje, ga skuša spoznavati tudi sedanji papež. Pri pisanju o Jezusu se je oprl na štiri evangelije. Benedikt XVI. je prepričan, da lahko z njihovo pomočjo spoznamo zgodovinsko resnico o Jezusu kot človeku in Božjem Sinu. Jezusa spoznavamo po njegovih blagrih, milosti, neskončni dobroti in ljubezni, kakor tudi po njegovih nasvetih. 

                                   Razlika med postavo in milostjo (Boa 2001, 111)

Pravi: naredi	Pravi: je že narejeno	
Poudarja to, kar narediš sam	Poudarja to, kar naredi Bog	
Živi iz jaza/mesa 	Življenje Kristusa v nas	
Črpa iz lastnih virov 	Črpa iz božjih virov	
Sledi zunanjim pravilom in merilom 	Sledi notranjim stališčem srca	
Osredotoča se na to, kar mora ali je treba	Osredotoča se na to, kar želi in naj bi želel	
Ostaja v suženjstvu, dolžnosti	Ostaja v svobodi	
Izjavlja – naredi, da bi lahko bil	Sem, zato delujem	
Posledica je strah, krivda in obsodba	Posledica je sprejetost in gotovost	
Vodi v poraz	Vodi v zmago	

Partnerja iz skladnosti obudita tudi prvotne konflikte z namenom, da bi jih razrešila. Ponekod šele psihoterapevt pomaga h kvalitetnejšemu odnosu, drugi se pa ločijo. Po Kuengu (2007) je potrebna svetovna religija, ki bi združevala to, kar je najglobljega v nas. Jezusa še smemo raziskovati kot neznano deželo, jesti kot hostijo, biti v njem zakoreninjeni kot drevo. A vse, kar nam cerkev v njem predstavlja, ga istočasno razkriva in zakriva. Vse to je bogata ponudba, ki je življenje ne more izčrpati. Radostno sprejmimo, kar naša srca lahko prenesejo. Nekoč se nam bo pokazal takšen, kakršen dejansko je. Jezus je kot prvi emancipiran Jud hotel osvobodi ti vse Jude in vse človeštvo. Svoje videnje pred Damaskom je postavil na isto raven kot so jih imeli učenci v Emavsu ali Jeruzalemu.  Nasvet je tudi to: stopite v brezmejno vesolje in začnite novo življenje. Potopite se v Božjo ljubezen in Jezus vas bo popolnoma očaral. Cilj življenja je samo hrepenenje, da tedaj, ko smo enkrat prepojeni z Njegovo ljubeznijo, ne želimo več zapustiti Njegovega blagodejnega naročja kot območja neskončne dobrote.

Lahko bi govorili o popotovanju ali odisejadi poskusov razumevanja Jezusa od časa očarano-sti ali časa ognja, do časa vprašanj in dvomov ali časa zemlje,  časa neizprosnosti ali silnega vetra, časa preizkušenj ali pretresa, časa boja z Jezusovo osebnostjo ali čas tihega šumljanja – komaj slišen šum. Vprašanja še obstajajo – zakaj človek, ki ga Bog ljubi, doživi kruto usodo? Kljub odprtim vprašajem obstajajo nekatera gotova dejstva. Jezusov nauk ne priča toliko o vsemogočnosti Boga, kar je sicer značilno za vse druge svetovne religije, ampak o moči iz njegove nemoči.
  
Kaj pa, če Jezus ni obstajal? Kristus je v očeh dvomljivcev in v vlogi nevernih Tomažev 1. izmišljen, 2. vodja verske sekte, 3. arhetipski lik in 4. nima nič z mano. Mnogi strokovnjaki so danes 'metodični dvomljivci'. Njegova oseba naj bi bila združitev poganskih mitov o človeku-bogu in smrti vstajenju z judovskimi odrešenjskimi tradicijami« začenjata poročilo Jacobivici in Pellegrino (2007). Za njih je bil mit, ki je nastal na osnovi potreb. V različnih poganskih religijah pred 1. stoletjem so ljudje-bogovi kot so bili Oziris, Atis in Dioniz tisti, ki so umrli okrog velike noči pomladanskega enakonočja in po treh dneh vstali od mrtvih (Jacobivici, Pellegrino, 2007). Jezus potemtakem ni živel ali je bil neprepoznavno eden izmed mnogih Jezusov kot je bil praoče Abraham v 7. stoletju p. n. št.   eden izmed mnogih Abrahamov. Imel naj bi tudi svojo družino, kakor naj bi dokazala izkopa-vanja okostnice, kjer je bil tri dni pokopan (Jacobivici, Pellegrino, 2007). Shanks & Witherington (2007) poročata, da je Lemaire prvi razbral napis v aramejščini na okostnici pri Jeruzale mu »Jakob, Jožefov sin, Jezusov brat«. Po eni strani je nenavadno, zakaj naj bi bilo verodostojno samo Jezusovo samsko življenje, po drugi strani pa le-to ostaja skrivnost, saj se že vso zgodovino cerkve veleumi ukvarjajo z vprašanjem, kako misliti Boga in kako misliti Biblijo.  

Krvavi madeži na torinskem prtu naj bi ovrgli vero v vstajenje. Najbolj ekstremno mnenje zagovarja Kersten (2006), ki trdi, da je Cerkev namenoma ponaredila rezultate radiokarbon-skega datiranja, zato da bi prikrila pristnost. Po Kerstenovem mnenju se namreč iz sledov krvi na prtu vidi, da Jezus na križu ni umrl in da torej tudi ni zares vstal od mrtvih – šlo naj bi za prevaro že v času križanja. Večina znanstvenikov v današnjem času zagovarja bolj mehko mnenje – da bi prt utegnil biti pristen, a je precej večja verjetnost da ni.11 Prt je vzbudil izjemno pozornost znanosti, o njem je bilo napisanih toliko publikacij kot že dolgo ne. In če se izsledki tistih, ki dvomijo o njegovi avtentičnosti, vztrajno zavračajo, so še tako sporni dokazi glede pristnosti relikvije deležni izjemne medijske pozornosti in se vsiljujejo kot dogma. Blanrue se nagiba k mnenju, da je bil prt izdelan kmalu zatem, ko so ob jubileju papeža Klemena VI. množici pokazali slavni prt, santo sudario, s katerim je Veronika Kristusu brisala pot z obraza. Cerkev v Lireyu naj bi dobila navdih prav v omenjeni rimski relikviji, ki naj bi privabila veliko število romarjev. Upodobitev je bila v skladu s krščansko ikonografijo iz sredine 14. stoletja, saj so bile na njej zelo realistično prikazane Kristusove bolečine, vključno s slavno rano na desni strani srca. Če to drži, potem izvor prta ni Kristusov grob. 

Težave z identifikacijo Jezusa niso samo v vprašanju zgodovinskih in družinskih okoliščin, ampak tudi z grobnico. Ni enoznačnega odgovora na nobeno od teh. sestavljal naj bi najprej  prvo družino z Jožefom in Marijo, v kateri naj bi imel brata, svojo družino, v kateri naj bi imel sina ali občestveno družino, o kateri pričajo (anonimni?) apostoli, ki so zapisovali ustno izročilo. Vendar je to besedilo tako prečiščeno, da se šele danes približujemo originalnemu stanju. Verjetnost,da se približujemo, je odvisna od verjetnosti, da razlagalci uporabljajo verodostojnejše metode analize jezika. Zato ni nenavadno, da jezikovno prečiščene izdaje biblije izhajajo vedno znova. Skrivnost vere v Kristusa potemtakem ni le posledica 'nespoznavne stvari po sebi' kot bi se izrazil Kant, ampak je tudi posledica prepoznavne interpenetracije relativnosti zgodovinskega in absolutne večnosti. Vprašanje verodostojnosti dokazov se nadaljuje v vprašanje ustreznosti podob in podobnosti.  Po eni strani umetniške podobe Kristusa ne ustrezajo njegovemu originalu, ker so zaradi antropofiziranosti preveč podobne nam. Imago Christi je nerazrešljivo prepleten z imago homini. Kot da bi današnji enigmatični človek zaradi lastnega opravičila iskal vzornika v moralno idealnem človeku, ki je še bolj enigmatičen, problematičen in samozaslepljen kot on sam. V Bibliji Jehovovih prič Novi svet je Jezus le eden izmed bogov. Božji nauk so reducirali na človeško modrost. 

Pravi, avtentični  Kristus je prikrivajoče razkrivajoča resnica. Tudi sama Cerkev je dokaz, da z Jezusovo smrtjo ni bilo vsega konec. Cerkev od svojega izrednega začetka, ko je kljub nasprotovanju in preganjanju spremenila življenje številnih ljudi, ni prenehala spreminjati celotnega toka svetovne zgodovine. Dokazala je, da je sposobna preživeti vse uničevalne poskuse in se zdravo prilagoditi različnim okoliščinam in časom. Dejansko so kristjani zaradi pripravljenosti, da za Kristusa tvegajo vse, celo smrt, s svojo odločno vero privlačili tudi druge. Tudi njihov uspeh v družbi je bil izreden. Ker jih je Jezus učil, naj sočustvujejo s potrebnimi, so bili pripravljeni nesebično delati in služiti, da bi svet postal boljši prostor za življenje. Pogosto so stali v prvih vrstah pri družbenih reformah, se zavzemali za pravice posameznikov in skupin in se upirali poskusom, ki razjedajo moralne norme v družbi. Opravili so pionirsko delo na področju zgodovinskih ved, izobraževanja in socialnega skrbstva. In vendar krščanstvo kot tako ni politično gibanje. Kristjani celo trdijo, da je njihov pravi dom onstran tega sveta s časovnimi in prostorskimi razsežnostmi in da je največja milost, ki jo lahko človek dobi, vera v Kristusa. Glavni človekov cilj je, da s svojim življenjem odgovarja na Božjo podobo (Boa, 2008) in se uskladi z njegovo voljo: živeti v ljubezni z Bogom in bližnjim. Bog daje moč za tisto, česar človek ne bi nikoli zmogel. Pravo krščansko življenje namreč temelji na neposrednem stiku z življenjem vstalega Kristusa, kar se uresničuje v moči sv. Duha.

Kljub premnogim temnim poglavjem v zgodovini, ko kristjani niso živeli v skladu s tistim, kar so izpovedovali, je prva skupinica preprostih vernikov zrasla v mednarodno družbo in njenega vpliva ni mogoče prezreti. Jezus Kristus je živi Gospod, ki vlada v srcih in življenju tistih, ki so se mu dali na razpolago. Dolgo časa je razdvajal duhove problem filioque. Ugovor je bil, da trije ne morejo biti eden. Ena od presenetljivih stvari je, da so bili tisti, ki so Jezusa tako čudovito opisovali, vzgojeni v veri v enega Boga. Vsem pristnim Judom je to pomenilo (in še pomeni) temelj njihove vere. Tudi prvi kristjani so se do konca držali vere v enega Boga. Vendar se je zgodilo nekaj velikega: o Jezusu so govorili tako kot o Bogu – bili  so mu pokorni ter ga častili kot Boga. Tudi svoj pogled na Svetega Duha so spremenili. Že iz Stare zaveze so vedeli, da Božji Duh izhaja od Boga – toda zdaj so o njem začeli govoriti kot o posebni osebi, ki pa je enakega bistva kot Jezus in Oče. Tako ga je predstavil tudi Jezus in to se je skladalo s tem, kar se je zgodilo z njimi, ko so postali kristjani.

Po trinitarični formuli nam Jezus pokaže na svojega Očeta s pomočjo sv. Duha. Ni bilo dvoma, da bo prej ali slej nekdo bral tisto, kar so napisali, in začel vpraševati, kako je Bog eden, če pa govorijo o Očetu, Sinu in Svetem Duhu. Cerkev je potrebovala več let, da je spregovorila o tem, vendar se je rešitvi problema le malo približala. Ko gre za Boga, gre za skrivnost, ki je hkrati blizu in daleč. 

Postopno se je izoblikovalo to, kar danes poznamo kot nauk o Sveti Trojici, da obstaja en Bog, v katerem so tri osebe: Oče, Sin in Sveti Duh. Vendar to ni poznejši cerkveni nauk. Prvine za to vero najdemo v presenetljivih in osupljivih trditvah Nove zaveze o Jezusu in v samih Jezusovih besedah. Kristusov govor, da bi nam še več povedal, če bi bili za to dojem-ljivi, v današnjem času izpolnjujejo nadaljevalci kot so Maitreja, Sai Baba in Gabriele. Vendar je Kristus tudi opozoril na lažne preroke, ki se bodo pojavljali v njegovem imenu.  

Za vstop v nebeško kraljestvo je potreben duhovni boj, brez katerega tudi polkristjanom ni dostopno, kajti »Jezus ni zavrgel Božjega kraljestva – ljudje so ga zavrgli, med njimi tudi premnogi, ki se štejejo za nenasilneže, ker uživajo vso zaščito vladarstev in oblasti in ker nikoli ne uporabijo sile.« Jezus je pogosto govoril učencem »ne bojte se« in »svoj mir vam dam«. Girard (2006) pa piše, da »je edini mir, ki ga ljudje poznamo, začasno premirje grešnih kozlov,'mir, kakršnega daje ta svet'.// To je mir vladarstev in oblasti, ki je vedno bolj ali manj 'satanski'. Kristus ne more prinesti ljudem pravega, resnično božjega miru, ne da bi nam prej odvzel edini mir, ki ga poznamo. In prav ta nujno zastrašujoči zgodovinski proces sami pravkar doživljamo.« 
Samospoznanje nasilja, s katerim nas je obdarilo naše religiozno izročilo, pojavnih oblik 'grešnega kozla' sicer ne odpravi, pač pa jih dovolj oslabi, da njihova učinkovitost čedalje bolj hlapi. To je pomen apokaliptičnega pričakovanja, ki ga srečujemo v vsej zgodovini krščan-stva: pričakovanja, ki ni v svojem načelu prav nič iracionalno. Njegova racionalnost celo vsak dan globlje prežema konkretno dogajanje sodobne zgodovine, problematiko oboroževanja, ekologije, demografije itd.«
 
»Razlaga pojmov, kakršna sta satan ali apokaliptična grožnja, v čisto pozemskem, racional-nem smislu nikakor ne omalovažuje krščanske transcendence – nasprotno, še bolj osvetli aktualnost Pavlovih 'paradoksov' o norosti in modrosti Križa.« (Girard, 2006) teh seveda ne moremo razumeti brez branja pisca Razodetja, apostola Janeza Evangelista. Razodetje se začne s kratkim uvodom, ki mu sledi nagovor sedmerim Cerkvam. Glavni del knjige predstavlja opis Janezovih videnj o koncu sveta. Poleg Janezovega obstaja še več drugih razodetij, ki niso vključena v Sveto pismo. Vsem tem delom je skupno, da opisujejo nekega preroka, ki mu angel posreduje nekakšno videnje. Videnja ponavadi vsebujejo eshatološke prvine – vizije konca sveta. Konec sveta razumejo verniki številnih verstev kot trenutek, ko se bodo izpolnile prerokbe, ko bo na zemljo prišel napovedani odrešenik ali kar Bog osebno. V tem smislu je konec sveta vesel dogodek. Vendar pa je po prepričanju mnogih konec sveta povezan z materialnim uničenjem sveta, zato izraz apokalipsa12 pogosto enačimo tudi s katastrofo svetovnih razsežnosti. Mnogi ljudje tudi verujejo, da bo ob koncu sveta nastopila poslednja sodba, ko bo Bog ljudi razdelil na dobre in slabe.

Napovedovanje prezgodnjih koncev zgodovine ni nov pojav, je pa postal kar najbolj razširjen. Vendar pa je postalo prav tako aktualno kot napovedovanje drugega Kristusovega prihoda. V zadnjem času ga pričakuje neka ruska verska ločina, ki je razočarana zaradi konca SZ. Novo ime za apokaliptične napovedi koncev13 z morebitnimi znamenji novih začetkov je endizem. Napačno je šteti drugi Jezusov prihod med endizme, ki so profane narave in so dolgoročno tudi mrtvi. Endizem ni običajna minljivost stvari in ljudi, ampak je konec določene epohal-nosti npr. industrijskega obdobja, sodobne civilizacije, države, znanosti, religije, nietzschejan-ske smrti boga in konec človeka kot biološke vrste. 

Odločilen trenutek za nastop kenoze je bil, ko je Pilat uvidel, da ne obvladuje položaja, ker ne more pomiriti množice z lastnim stališčem. Vzel je vodo in si pred ljudstvom umil roke ter rekel: “Za kri tega pravičnika sem nedolžen: Vi odločite!” In Pilat je ukazal, da se vse zgodi tako, kot so zahtevali. In izročil jim je Jezusa, kakor je bila njihova volja." To kaže na izrek: vox populi vox dei. Nastane srečno naključje ujemanja volje pobesnele množice, nahujskane s strani farizejev z božjo voljo. Svetovni paradoks se začenja razreševati, ko je prignan do absurda. 
Da bi vedeli, do katere meje lahko poteka medverski dialog, si poglejmo, kako razne verske in družbene skupine tudi danes po svoje gledajo na Jezusa:
- muslimani: »Mesija - Jezus, Marijin Sin, je samo Božji poslanec« (Koran 4,171). Mohamed pa je pravi prerok.
- hindujci: Jezus je bil utelešenje Boga, vendar le eno od mnogih. Ni bil nekaj edinstvenega.
- humanisti: Jezus je bil dober človek, ki je ljudem dal visoke etične ideale. Njegovi pripad-niki so ga naredili za Boga.
- Jehove priče: Jezus je bil vzvišeno bitje, večje od človeka, vendar manjše od Boga.
- komunisti: nekateri ga imajo za revolucionarja, vodjo gibanja zatiranih, proletarskega »leaderja«, ki so si ga prisvojile in onesposobile Cerkve; medtem ko drugi pravijo, da sploh ni živel.
- Judje: Jezus je bil verski učitelj, ne pa Mesija.
- nacisti: Jezus je prototip Arijca, ki se je nesrečno bojeval proti »židovski zaroti«. (Hitler, Mein Kampf: "Bil je zares velik človek, ne zato, ker je znal trpeti, ampak zato, ker se je znal bojevati«).
Pred dvajsetimi leti je Michael Baigent s sodelavci osupnil svet s sporno teorijo, da sta bila Jezus Kristus in Marija Magdalena poročena in da sta spočela sveti rod. Njegova knjiga Sveta kri in sveti gral je postala svetovna uspešnica. V njej je Dan Brown našel navdih za svoj roman Da Vincijeva šifra. Po dveh desetletjih raziskovanja pa zdaj Baigent v Dokumentih o Jezusu predstavlja vznemirljive nove dokaze, ki vzbujajo dvome o vsem, kar vemo o Jezusovem življenju in smrti. Baigentova knjiga Sveta kri in sveti gral je postala svetovna uspešnica. V njej je Dan Brown našel navdih za svoj roman Da Vincijeva šifra. Po dveh desetletjih raziskovanja pa zdaj Baigent v Dokumentih o Jezusu predstavlja vznemirljive nove dokaze, ki vzbujajo dvome o vsem, kar vemo o Jezusovem življenju in smrti. Končajmo z ugotovitvijo, da je ljubezen prvo načelo in poslednji cilj življenja. 
Zaradi Kristusa je nujno spreobrniti voljo in delovanje in mišljenje. To pa pomeni, da ne mislimo o Kristusu z vidika sveta, marveč da ga jemljemo za merilo vsega resničnega in možnega ter z njegovega vidika presojamo svet. To spreobrnitev je težko uvideti in še težje izvesti. Toliko težje, kolikor razločnejši je v teku časa ugovor bivanja sveta in se očitno vsak, ki se v to spusti, zdi nespameten. Kolikor pa le poskuša, se mu odpre resničnost, ki se imenuje Jezus Kristus. In od te resničnosti se pokaže vsakršna resničnost; razodeta, a tudi dvignjena v upanje novega ustvarjenja. Guardini (2007) nam pomaga prek raznih dvomov h gotovosti vere.
Za poslednje cilje je pomemben pomen Kristusove zadnje večerje. Zato si poglejmo, kaj pomeni.  Evharistíja14 (tudi obhajílo ali Svéta večerja ali Nájsvetejši oltárni zakramênt) je en od najpomembnejših krščanskih zakramentov. Ta zakrament poznajo vse večje krščanske Cerkve: Rimskokatoliška Cerkev, katoliške Cerkve vzhodnega obreda, pravoslavne Cerkve in skoraj vse protestantske Cerkve (nekatere manjše protestantske denominacije sicer poznajo obred evharistije, a ga ne štejejo za zakrament).

Kristus, ki prihaja k meni v obhajilu, je isti nerazločeni Kristus, ki prihaja tudi k bratu, ki je poleg mene. On nas povezuje med seboj v trenutku, ko nas vse veže nase. Tukaj je morebiti globoki pomen stavka, ki ga včasih beremo v spisih Nove zaveze in prvih stoletij Cerkve: »Združeni v lomljenju kruha« (prim. Apd 2, 42); kristjani so se čutili združeni v lomljenju kruha. Paradoks je združitev v delitvi, v lomljenju, ki pomeni delimo med seboj isti kruh! Avguštin nas je spomnil, da ni mogoče imeti kruha, če zrna, ki ga sestavljajo, prej niso bila »zmleta«. Da bi bili zmleti, ne obstaja nič bolj učinkovitega od bratske ljubezni, posebej za nekoga, ki živi v skupnosti: prenašati drug drugega ne glede na razlike v značaju, pogledih itd. Je kakor pila, ki nas vsak dan iztanjšuje, tako da izgubljamo našo naravno ostrino.... (Cantalamess, 2004) To pomeni, da smo po Kristusu tudi mi kruh življenja, luč sveta in sol zemlje. Bistvo praznika Rešnjega telesa je čaščenje posvečene hostije. Po krščanskem verovanju se hostija in vino pri evharističnem obredu na skrivnosten način spremenita v Jezusovo telo in kri – tako, da materialno ostaneta kruh in vino, v substancialnem pomenu pa postaneta Jezusovo telo in kri. Posvečena hostija zato pomeni realno Jezusovo navzočnost in zato kristjanom pomeni Najsvetejše. Sprejemanje hostije pomeni upoštevanje znamenj združitve na poti – romanju do nebeškega kraljestva, ker smo na nek način že v njem.  

6. Jezus v filmskih izpovedih

Pomemben je namen svetopisemskega sporočila in to, kar vsakemu posamezniku pomeni. Pomembno je tudi sporočilo filma Poslednja Kristusova skušnjava, ki govori o tem, da je angel, ki ga je poslal Satan Jezusa rešil s križa in da bi se ta lahko poročil z Marijo Magdaleno, vendar se je premislil, ko je ugotovil, da bi bilo to ničevo v primerjavi z večnim življenjem. 

V filmski pripovedi Poslednja Kristusova skušnjava napetost narašča. Jezusa pretrese smrt 'očeta' Jožefa, ki sovpada z nastopom odraslosti. Odloči se zapustiti dom in začne iskati odgovore na življenjska vprašanja. Gotovost, da je Božji Sin, dobi ob krstu v Jordanu. Sledijo skušnjave, v katerih satan. Smo  na pragu 3. tisočletja. satan skuša Jezusa prepričati, naj ne sprejme poslanstvo Odrešenika. Jezus skušnjave zavrne in začne javno delovanje: oznanja veselo vest odrešenja in stori vrsto čudežev. Ljudje ga zato hočejo videti kot voditelja upora proti rimskim zavojevalcem. Iz množice, ki mu sledi, izbere 12 apostolov, eden od teh ga izda. Sledi trpljenje, križanje in vstajenje. Pilat, Herod in Kajfa valijo krivdo za Jezusovo smrt drug na drugega. In na koncu Pilat vso odgovornost odloži na slednjega. Čeprav "nihče nima avtorskih pravic za Jezusa," kot pravi kardinal Poppard, ni čudno, da se je do danes nad 150 filmov navdihovalo pri liku Jezusa Kristusa. 

Kljub temu, da se podobi biblijskega in zgodovinskega Kristusa s tekom stoletij spreminjata, obstajajo med njima nepremostljive razlike. Skupno jima ni niti ugotovitev, da je Kristus dejansko živel. Kajti že pri ugotavljanju različnih možnih načinov življenja je vprašljivo samo življenje. Medtem ko se biblicistični raziskovalci skušajo približati izvirni faktičnosti in upravičenosti vere vanj, pa empirični raziskovalci, ki so pogosto arheologi, skušajo ugotoviti materialne dokaze za njegov obstoj in opozoriti na manjkajoče ali drugačne dokaze kot jih pričakujejo verniki s potrebo po Kristusu vodniku. Simbolni Kristus kot Božji sin živi v pluralnosti eksegez, Jezus kot fizična oseba iz 'mesa in krvi' pa ahasfersko životari v pluralnosti raznih senzacionalistično spekulativnih zgodb, remitizacij, doksičnih ugibanj, pripisovanj tostranskih namenov, subjektivnih ekranizacij itd.  Dvojno naravo Kristusa v enotnosti svete trojice in enosti občestva je mogoče razumeti le celostno.           

Trk civilizacij je hudo bojevit. O tem nas prepričujejo tudi filmi. Gibssonov Apokalipto (Apocalypto) prikazuje propad Majev v smislu propada zahodne kulture, ker naj bi bila prav tako surovo nihilistična kot je slednja. Iz  filmske kulture se lahko marsičesa naučimo tudi glede mita o nepremagljivosti. Gibsonov film Apokalipto opisuje, kako bojevito pleme skuša zasužnjiti drugo, ki je bolj miroljubno. Noseča ženska iz prvega plemena v času pregona rodi v votlini, kar spominja na božič – rojstvo Jezusa v hlevu. Česar še nismo zvedeli v Kristusovem pasijonu, zvemo v Apokaliptu. Boj med dobrim in zlim je boj na življenje in smrt. Mogoče ga  je  izpovedovati tudi v jeziku poganske religije. Bojevito pleme zajame preživele kot sužnje, ki se jih znebi kot žrtve ali pobije. V bistvu gre za izpoved današnjega nihilizma, v katerem je človek prazen, prestrašen in gospodovalno agresiven.  Nenehno skuša svoje slabosti prevesti v moč. Zato rabi žrtve. V tem se plemenska primitivna misel ne razlikuje od postmoderne. Zasledovalci imajo težave, njihove vrste se redčijo. Ko simbolno tri barke pristanejo ob obali, se zli duhovi pomirijo in življenje družine v gozdu se prične znova. Po Gibsonovi zamisli brezobzirno nasilje, ki nima cilja, ne more zmagati. Za junaka, ki ga sovražnik imenuje Skoraj in sebe imenuje Jaguarjeva šapa, puščice niso smrtonosne, tako kot tudi bičanje Kristusa ni bilo smrtonosno. Dovoljenje, da pobegne, se sprevrže v neumorno zasledovanje. Žrtveno jagnje je zmagovito po ideji dobrega in ideji neustrašnosti. Kot v nekaterih drugih današnjih filmih je tudi v tem »eden proti vsem«. Vendar pa se ta eden proti vsem zgolj ne bori, ampak pred njimi pretežno beži in že s tem zmaguje. Morda stik med kulturami šele sčasoma postane dober. 

Sporočil tega filma je več. Strah nas ubija, a ljubezen družine v jaslih vse prenese, ker jo zlo v smislu pomora novorojenčkov v Betlehemu ne doseže. Ni pomembno za katerega Boga se zavzemamo, ampak dejavna vera vanj. Zunanja moč ni toliko pomembna, kolikor je pomemb-na notranja moč. Osvajanja v imenu katolicizma so bila prav tako nasilna in krvava kot v imenu kake poganske religije. Glavni junak je neustrašen zato, ker je zakoreninjen v pragoz- du, ki je njegov pra-čut oz. pra-nagon in v družini (aluzija na Božič). Ravno izkoreninjena kultura je najbolj izpostavljena in najbolj izključujoča do drugih in dom sebe, kar pomeni, da je izgubila svoj notranji kompas in meje. Gibsonu lahko očitamo, da je izgubil dober stik s kulturo Majev, ki je bila antropološko-arheološko gledano vendarle bolj miroljubna, kot ta, ki je prikazana. Očitno pa je, da je film dobro folklorno ogledalo delodajalčevemu skritemu nasilju nad lastno delovno silo, ki jo je treba do zadnjega diha izcediti zaradi občutka premoči nad konkurenco. Seveda je pred ogledom filmov treba poznati uradno inačico katoliškega nauka.15 Seveda nismo imeli namena komentirati vseh filmov o Jezusu, ki so sistematično zbrani v posebni knjigi. Jezus je navzoč tudi v takšnih filmih kot sta Quo vadis in Ben Hurr.  Vsi filmi pa pričajo, da se nismo rodili brez izvirnega greha16, toda brez njega lahko umremo.  Kristus se pojavlja tudi na video-kasetah, v upodabljajoči in literarni umetnosti.   

Papež (2008) nam daje nekaj napotkov, kako živeti iz evharistije, kar pomeni iz skrivnosti združitve z Gospodom. Jezus nam služi, umiva nam noge. Služimo drug drugemu, kakor nam je on služil. Pričakovanje Gospodovega klica je istovetno s pričakovanjem Jezusovega druge- ga prihoda. Kot nas najvišji Bog vedno že nagovarja, k nam Jezus vedno znova že prihaja. Trka na naša vrata kot gost kot mi na njegova. Gre za najglobljo potešitev za nezadovoljene potrebe. Ta odnos ne uspeva kot površinski, ker so materijalne reči, ki jih malikujemo, zmuz-ljive z njihovimi užitki vred. Pretirana pozornost se izjalovi, ker se zameji s pretirano namero. S selektivno nepozornostjo (Sullivan) se tudi marsikaj reši. »Če pa hodimo v luči, kakor je luč Bog sam, smo občestvo in kri njegovega Sina nas očiščuje vsakega greha«. Paradoksalno se smisel pridobiva z izgubami, če ostanemo odprti in prožni zanj, tako da blagri delujejo. 
7. Sklep 
Kot smo videli k verovanju vodijo različne metode. Zakaj je npr. Fausti (2008) izbral za pričevanje o Kristusu prav Matejev evangelij? Ker velja za evangelij skupnosti. Osredotočen je na besedo Sina, ki nas dela za Očetove sinove in nam omogoča, da smo med seboj bratje.  Po navedbi vsakega Jezusovega izreka sledi  kontekstualna razlaga z navodili za molitev in meditacijo. 
Ker Kristus dela vse novo , se šele učimo biti kristjani in s tem živeti svojo eksistencialno in skupno vero.  Lahko vseživljenjsko proučujemo Jezusovo osebo in življenje, a še vedno lahko verjamemo v Kristusov nauk kot absolutni sistem podobno kot Hegel, tako da smo glede uresničevanja le-tega sokratsko-dialoško na začetku. V tej drži so vključene vse vrste učenja kot so inovativno, refleksivno izkušenjsko, transformativno (spreobrnenje od jaz k ti komunikaciji).  Tako se npr. Gary Habermas17 interdisciplinarno ukvarja z Jezusovim življenjem, zlasti z vprašanjem vstajenja (resurrection). S filozofskega vidika se mu zdi odrešenje možno. Tako ateisti kot verniki bodo našli teološke posledice te opcije. 
Praznina nesmisla (Franklov izraz) je velik današnji problem. Častilci malikov so prazni tako pred 2000 leti kot danes. Takšne Bog prepusti njihovim strastem. Kot v antiki ni zadoščalo le branje pisane besede v smislu poznavanja zakona za pravo verovanje, tako tudi danes tudi vsi filmi, videokasete in slikarske upodobitve ne zadoščajo za to. Lahko pa so pomoč za samopomoč. Velja le celostna dejavnost, kar so vedeli že v antiki. Danes gre za to, da je poznano ponovno osebno in skupinsko spoznano, ker objektivna religija še ni slehernikovo subjektivno verovanje.  

Konec časov – eshaton ni zadnji prostor, v katerega vse poti vodijo, ampak je usmerjenost človeka v božjo prihodnost, ki pomeni zanj napredovanje v božji skrivnosti lastne izpolnitve (Sorč, 1994). Ljudje, ki se prepuščajo vodstvu sv. Duha so vedno znova presenečeni nad izvirnostjo njegovih navdihov. Ti postanejo novost za družbo, ker delajo po novih zakonih. V samozaverovani družbi so 'moteči' in nerazumljeni. Vendar pa je globina tega vodstva vir večne sreče.  Konec časov je dovršitev začetka  stvarjenja, je človeški čas v božjem času.  

Opombe

1. Eshatologíja (izhaja iz grške besede: έσχατος [éshatos] = zadnji, + λογια[-logia] = veda, znanost) je nauk o zadnjih ciljih življenja in sveta, o poslednjih stvareh, to je o smrti oziroma koncu ter sodbi in končni usodi človeka in sveta. Eshatologija je del teologije in filozofije. Razčlenitev pojma eshatologija glej: http://sl.wikipedia.org/wiki/Eshatologija.

2. Ime Jézus Krístus izhaja iz hebrejščine (יהושע [Yĕhošūa‘] in grščine (Χριστός – Christos pomeni Maziljeni). Glej wikipedijo: http://sl.wikipedia.org/wiki/Jezus_Kristus. V tem zapisu rabimo imeni Jezus in Kristus soznačno. Pomenita 'maziljeni' in 'odrešenik'. Vendar pa Maitreja obe imeni ločuje, ker sebe imenuje Kristus Maitreja.  - o imenih Mesije glej spletne strani: http://duhovno.rkc.si/?id=202@mod=113.

3. Grška beseda αιών [eón] pomeni starost, vek in bi morda prevod pomenil »konec veka«, namesto »konec sveta«. Ta razlika ima teološki pomen, saj »čas konca« v mnogih verstvih pogojuje uničenje planeta ali vseh živih bitij, kjer bi človeštvo preživelo v nekakšni drugi obliki, in s tem bi se končal trenutni »vek«, trenutna »doba« obstoja in bi se začela nova.

4. V številnih filozofskih spisih Berdjajev analizira temo svobode, osebe in objektivacije. Zanj je glavno področje kršćanskega religioznega izkustva oseba, sloboda in ljubezen. Padec je duhovni i kozmični dogodek, pripada praizvoru in je trajen. Svoboda je zanj iracionalna i izvirna. Je vir čovjekove ustvarjalnosti, polnosti in tragedije. Tradicionalno  kršćanstvo je zoperstavljalo Boga čovjeku, moderna misel pa zoperstavlja človeka Bogu. Prihodnost kršćanstva vidi u bogočlovečloveški enotnosti v Duhu.

5. Metanoja (gr. meta-noia ali metagnoia) pomeni sprememba mišljenja, kesanje, pokora – glej - Senc S (1910). Str. 602-603. 

6. Beseda 'čaščenje' izhaja iz grškega izraza proskynesis – čaščenje, s kretnjo podrejenosti in latinskega izraza ad-oratio = stik z ustnicami, poljub, objem (Benedikt XVI. 2007, 85).

7. Myss je svetovno znana pionirka energijskega zdravljenja. Več podatkov o njej je na spletnih straneh: www.myss.com. V Posvečenih dogovorih (2006) opisuje tri verske dogovore (Buda, Kristus, Mohamed). V dogovoru z Jezusom opisuje,  da se je Jezus po iniciaciji (krstu Janeza Krstnika z vodo) napotil na 40 dnevni post v puščavo.  Komercialne dobrine ne odrešujejo.  

8. V Papinnijevem delu so podrobno opisane razmere v Judeji tistega časa in v rimskem cesarstvu, katerega del je današnji Izrael, kakor tudi razmerja med judovskimi starešinami in predstavniki rimske oblasti, odnose med Pilatom in Herodom, Hano in Kajfo, farizeji in saduceji, osvetljuje dejavnost prerokov. Papinijev jezik je izjemno bogat, stil je izpiljen, prepričljiv in pesniško privzdignjen. Pripoved bralca niti za trenutek ne spusti; vabi k premišljevanju in odločitvi. Papini si je zadal, da bo napisal delo, s katerim bo bralca razsvetlil. Večno živega Kristusa je hotel 'oživiti' tako, da bi sedanji bralci čutili njegovo navzočnost – in posrečilo se mu je.

9. Več o kenozi glej splet: http://en.wikipedia.org/wiki/Kenosis.

10. Več o pomenu Velike noči glej na spletne strani: http://duhovno.rkc.si/?id=202&mod=113.

11. O zgodovini raziskovanja torinskega prta glej: http://sl.wikipedia.org/wiki/Torinski_prt.

12. Več o apokalipsi glej na splet: http://sl.wikipedia.org/wiki/Apokalipsa.

13. Pesimistična ideologija koncev je danes zelo razširjena: konec države, religije, človeka, zgodovine, zahoda, trk civilizacij itd.

14. Beseda evharistija izhaja iz grščine: ευχαριστία [evharistia] in pomeni zahvala. Beseda evharistija (pa tudi beseda obhajilo) lahko pomeni sam zakrament, lahko pa tudi kruh (hostijo) in vino, ki ju verniki prejemajo pri tem zakramentu. Več o tem glej v vikipedijo na spletu: http://sl.wikipedia.org/wiki/Evharistija.

15. Katekizem katoliške cerkve je na spletnih straneh: http://www.kapitelj.com/molitev_katekizem_katoliske_cerkve_4.del.html.

16. Večnega življenja ni brez kesanja za grehe. Grška beseda klesa – greh prihaja iz besede klis – pritoževati se. Preseže jo mukta – osvoboditev. Nasprotje klese je spokojnost. Obstaja temna ovirajoča moč karme. Izvirni greh je vezoča sila. Potrebna je metanoia, ki je mutatio mentis oz. preoblikovanje duše. Ne  gre le za spremembo oblike – metamorfozo – premislek, ampak tudi za kesanje in pokoro. Prevaja se tudi kot konverzija.

17. Glej splet: http://www.gary.habermas.com/.

Literatura

- Albani, M. (2008). Jezus iz Nazareta, rojen v Betlehemu. Ljubljana, Družina. (v tisku)
- Baigent, M. (2007). Dokumenti o Jezusu. Tržič, Učila International.
- Beas, R. S (2007). Uspešna meditacija. Potovanje zunaj telesa in razuma.  Tržič.
- Benedictus (2007). Jezus iz Nazareta. 1. izd. Ljubljana : Družina.
- Benson, R., H. (1995). Jezus, prijatelj. Logatec,Župnijski urad sv.Nikolaja.
- Berdjajev N. (). Duh i sloboda. Zagreb.
- Boa, K. (2001). Skladni z njegovo podobo. Prehodi biblijski pristopi k duhovnemu obliko- vanju. Murska Sobota, Vrelec.
- Bordon, R. (1972). Jezusov evangelij z uvodi, opombami, barvnimi ilustracijami in zemljevidi.  Celje, MD.
- Burns, Paul C. (2007): Jesus in twentieth-century literature, art, and movies. New York, London : Continuum.
- Cantalamess, R. (2004). Evharistija, naše posvečenje. Ljubljana : Slovenska kapucinska provinca, Maribor, Frančiškova knjižnica ; št. 11.
- Dostojevski, F., M. (1976) Bratje Karamazovi. Ljubljana, DZS.
- Escrivá de Balaguer & José María (2008). Jezus prihaja mimo : pridige. Celje. Društvo Mohorjeva družba.
- Guardini, R. (2007). Gospod. Oseba in življenje Jezusa Kristusa. Celje, MD.
- Gerjolj, S. (2006). Živeti, delati, ljubiti. Pedagoško-psihološke interpretacije bibličnih pripovedi: Prva Mojzesova knjiga, Druga Mojzesova knjiga, Tobijeva knjiga. Mohorjeva družba, Celje.   
- Girard, R. (2006). Gledam satana, ki kakor blisk pada z neba. Ljubljana: KUD Logos.
- Grabenšek, L. (2006). Kako se znebiti krivde. Pot k svobodnemu in polnemu življenju. Ljubljana, Chrio.
- Guardini, R. (2007).gospod. Oseba in življenje Jezusa Kristusa. Celje, MD.
- Haylamaz, Reşit (2008). Jezus : njegovo poslanstvo in čudeži. Ljubljana, Ambra. (v tisku)
Čudovita knjiga doživetih pridig Escrivá de Balaguer & José María (2008) za razne cerkvene praznike.
- Harrington, W. (1977). Uvod u bibliju. Zagreb, Krščanska sadašnjost.
- Herbeck, P. (2007). V moči svetega duha. Ponovno odkritje karizmatične razsežnosti krščanskega življenja. 
- Jacobivici, S. & Pellegrino, Ch. (2007). Jezusova družinska grobnica. Odkritje, ki bo za vedno spremenilo zgodovino. Ljubljana, Sanje.  		
- Kersten, H. (1999). Isus je živio u Indiji. Njegov nepoznati život prije i poslije raspeća. Beograd, Jovan Timotijević.
- Kersten, H. & Gruber, E. (2006). Zarota proti Jezusu. Torinski prt in resnica o vstajenju. Predhodnica Da Vincijeve šifre. Ljubljana, Gnostica.
- Krosney, H. (2006). Izgubljeni evangelij : prizadevanje za Evangelij po Judi Iškarijotu. 1. natis. Ljubljana, Rokus.
- Kustić, Ž. (2000). Mali ključ svetega Pisma. Maribor, Slomškova založba.
- Kueng, H. (2007). Utjelovljenje Boga. Uvod u Heglovu teologijsku misao kao prolegomena za jednu buduću kristologiju. II. deo. Zagreb, Demetra.   
- Myss, C., M. (2006). Posvečeni dogovori : prebudite svoj božanski potencial. Ljubljana : Iskanja.
- Novak, B. (2001). Between the material happiness and spiritual bliss. V: Ruska religijska filozofija in sodobno mišljenje. [Spletna izd.]. Ljubljana: KUD Logos, 2001, 11 str. http://www.kud-logos.si/LOGOS-2-2201/Bogomir-novak-Dostojevski.htm. [COBISS.SI-ID 834647]
- Novak, D. & Platiše, U. (2007). Spoznati sebe in razumeti druge s pomočjo eneagrama. Ljubljana, MK.
- Ocvirk, K. D. (2007). Kristus v kraljestvu voduja. Družina, Ljubljana.
- Papini, G. (2006). Zgodba o Kristusu. Celje, Mohorjeva Družba.
- Papež, V. (2008). Presveta evharistija. Ljubljana, Brat Frančišek.
- Senc Stjepan (1910). Grčko-hrvatski rječnik za škole. Zagreb, ITRO Naprijed, OOUR izdavačka djelatnost. 
- Shanks, H. & Witherington, B. (2007). Mar je Jezus imel brata. Najpomembnejša arheološka najdba o Jezusovem življenju. Tržič, Učila International.
- Sorč, C. (1994). Sveti Duh, polnost ljubezni in življenja. Koper, Ognjišče.
- Sveto pismo stare in nove zaveze. Britanska biblična družba. 
- Špelko, A. (2003). Jezus v luči Jezusovega seminarja. Diplomsko delo. Ljubljana, FDV. 
- Šuster, D. (ured., 2007). O svobodni volji. Maribor, Aristej. 
- Talmage, J., E. (1983). Jesus the Christ. A study of the Messiah and his Mission according to Holy Scriptures both Ancient and Modern. Salt Lake city, Utah, Desert Book Company.
- Truhlar, V. (2004). Temeljni pojmi duhovne teologije. Celje, MD.
- Univerzalno življenje (ed., 2005). Vseduh, BOG, govori neposredno po svoji prerokinji v naš čas. Ne govori biblijske besede. Ljubljana. 
- White, E. (1992). In tedaj pride konec. Ljubljana, Znamenja časa. 
-  Winowska, M. (2000). Podobe usmiljenega Kristusa. Sporočila sestre Favstine. Ljubljana, Prenova v duhu.