Dr. Bogomir Novak

Ali je  vzgoja jezika pot k duhovni komunikaciji?
  
Povzetek

V tem prispevku raziskujemo, kako razrešujemo konflikte v jeziku. V socializmu konfliktov nismo priznavali. Razlikovanje med (komunikacijsko oz. kontaktno) kulturo  jezika in jezikom kulture, med jezikom dobrega in jezikom (prikritega) zla. Izhajamo iz potrebe zavedanja etičnosti komuniciranja je potrebno zaradi razreševanja konfliktov. Pri preseganju monopolnoideološke funkcije jezika in govora smo pokazali Habermasova pravila dialoga, dokazovanja in dramaturškega delovanja. 

V času potrošniškega in spiritualnega materializma je vprašanje duhovne kontaktne kulture še precej mistificirano. Ker biofilija svet in kulturo življenja afirmira, nekrofilija pa ga/jo negira, smo raziskali tudi odnos med afirmacijo in negacijo. Poznamo pota k duhovni komunikaciji če sledimo Svetemu Pismu in Chopri. Duhovna komunikacija pa ni le intrapersonalna, ampak je tudi interpersonalna (jaz in ti) in občestvena. 

Razlikujemo med religiozno in umetniško duhovno komunikacijo Pigmalion kot metafora za odnos med umetnikom in umetnino, zato v vsakem obdobju zgodovine umetnosti pomeni nekaj drugega, kakor pokaže primerjava antičnega in Shawovega Pigmaliona. Duhovna komunikacija je v bistvu dialoška, ker je sicer indoktrinacija, in reintegrativna, ker je sicer le 'duhovna aroma' mehanske paradigme ločenosti.  Jezikovne funkcije lahko služijo duhovni komunikaciji, če so usmerjene k enemu, skupnemu in osvobajajočemu.  
    
Ključne besede: duhovna komunikacija, pomen, Pigmalion, jezik dobrega in zla, jezikovne igre. 

1. Uvod

Za jugoslovansko marksistično filozofijo je bilo samoupravljanje oblika osvoboditve kot razodtujitve dela in človeka. Birokracija je preprečevala pregledno, popolno komunikacijo z umetno skonstruiranimi in nejasnimi izrazi in bolestno inovativnostjo jezika. Kljub poudarjanju deklarativne prednosti skupnega interesa pred partikularnimi, so se praktično uveljavljali slednji v jeziku in dejanjih.  Zato je postala praksa samoupravljanja le naivna predstava z njo pa tudi usmerjeno izobraževanja. Kožul (1970) je navedel naslednje značilnosti politične kulture v Jugoslaviji:
1.	strah pred uporabo svobode, ki jo ponuja samoupravljanje,
2.	poudarjena rušilnost, najprej rušiti, potem graditi,
3.	posameznik nasprotuje državi in skupnosti,
4.	formalna identifikacija proizvajalcev s subjektivnimi vodilnimi silami ZKJ,
5.	individualno je dojeto kot obče in povzdignjeno na raven načela.

Glede ad 1. ni nenavadno, da je lokalna samouprava bolj razvita v anglosaksonskem svetu kot pri nas. Ad 2. Politični sistem je bil zasnovan do strahu pred meščanskim svetom in sovražnosti do vsega zunanjega. Ad 3. zlasti Slovenci smo v zgodovini gojili nasprotovanje tuji državi. Ad 4. sistem je pričakoval lojalnost državljanov z novimi usmeritvami in jih je tudi socialno podkupoval oz. nagrajeval. Ad 5. to je navsezadnje vodilo do vzpona in konflikta nacionalizmov in do razpada bratstva in enotnosti. 

Osvajanje svobode se je v stilu bolestne inovativnosti z izumljanjem umetnih izrazov, ki skoraj ničesar ne označujejo in kolektivistično zlorabljene individualne ustvarjalnosti dušilo v normativizmu in birokratizaciji. To je kljub hitremu ekonomskemu razvoju delovalo represivno. Potlačeno je tisto, kar je pristno in to bi bilo treba deblokirati. Zato ni vseeno, kje so meje mojega jezika in meje mojega sveta. Razvojna smer globalizacije prinaša tudi dezintegracijo, zapiranje v lokalne meje. Zato se zdi, da se je v Sloveniji v času tranzicije raven komuniciranja med ljudmi znižala, čeprav tudi doslej ni bila posebno visoka. Že antično demokracijo je pogojeval dialog, kaj šele sodobno, bolj sofisticirano. Vendar pa je kljub odpravi verbalnih deliktov in priznavanju človekovih pravic argumentiran diskurz slabo razvit.  Naše izhodišče je, da se s koncem monopolno-ideološkega jezika in jezikoslovja izvirna jezikovna igra šele prične.  

2. Jezikovne funkcije v komunikaciji

Cilj komunikacije1 je vsakdanje, filozofsko, religiozno ali umetniško razlikovanje in povezo-vanje oz. poenotenje sveta. pri Heglu  v ponotranjanju zunanjega  in povnanjanju notranjega, kar lahko pomeni udomačevanje tujega in videnje domačnosti v tujem. Pomeni tudi, da je dejansko umno in da umno mora postati dejansko. Tudi pri Marxu gre za to, da dobi um umno obliko v pravi komunistični skupnosti, kar pa je še danes utopija. Obča komunikativnost je v sintezi duhovnega in materialnega sveta, ker izhaja iz univerzalnega načina življenja. 

Kljub temu, da danes marsikaj vemo o načinih komuniciranja, pa vendar komuniciranje ni vsemogočno. R. Queneau (1994) pokaže, da vsak govorec interpretira isto zgodbo po svojem ponotranjenem kulturnem obrazcu glede na poklic ali funkcijo, ki jo v družbi opravlja. Vse, kar smo povedali, bi lahko povedali še na drugačne načine. Trstenjak (1995)  meni, da umetna komunikacija ne bo zamenjala žive besede in z njo jezik medijev neposredne komunikacije. Pač pa se v postmoderni pogosto prepletata mitični in logični jezik, religiozni in znanstven, neposredni in posredni jezik.   

Znanstveno tehnična revolucija se najbolje kaže na področju komunikacije. Po McLuhanu je medij sporočilo. Po njegovem krepitev enega čutila, slabi druga čutila. Če krepimo vid, slabimo sluh in obratno. Že antične kulture niso imele vakog sistema enako razvite. Stari Grki so dajali prednost vizualnemu in Hebrejci slušnemu – avditivnemu zaznavanju. Hall in drugi so ugotovili, da je vsaka kultura v bistvu komunikacijska. Od svoje kulture, ki je temelj jezika, smo najbolj oddaljeni in najteže vidimo njeno bistvo. Tujci hitreje vidijo njeno bistvo. Po Trčku (Trček, 1994) so bile doslej nacionalne komunikacijske kulture preveč medsebojno izključujoče. 

Uspeh sporočila je odvisen od zrelosti in dojemljivosti sogovornika. Najprej moramo biti sami mirni in delovati iz zakoreninjenosti v sebi, tudi če delamo napake. Pri tem je zelo pomembno, da ne ogrožamo drugega in ne negiramo njegovo pozitivno samopodobo. V krizi se dogaja prav to, kar v drugi obdobjih laže preprečujemo. Konec socializma je pomenil novo krizo. V tranziciji po l. 1990 postanejo konflikti legalni in legitimni – upravičeni. Pojave nasilja v družini in drugod se zaznava, priznava in skuša reševati. Če celotno življenje razumemo kot izkušnjo, to pomeni, da smo se neprestano pripravljeni učiti. Včasih je že pogled z druge perspektive  rešitev problema. 

Takšno soglasje je možno na osnovi sočutnega znanja z identiteto v vseh fazah osebne zrelosti. Frustrirani nimajo prostega pretoka energije in komunikacij, zato  vidijo drugega skozi lastne projekcije, ne pa takšnega kot je po introjekciji – ponotranjenju videnja drugega. Pogosto ne sprejemajo v svojem imenu tega, kar bi lahko sprejeli v imenu drugega, če bi se vanj vživeli in če drugi naklonjenosti ne bi zlorabljal. Molk je lahko sredstvo razreševanja konfliktov ali sredstvo spodbujanja. V tem je njegov smisel in nesmisel. 

Človek pa prvotno ni po molku (lat. homo mansises), ampak po govoru (lat. homo dicens). Jaspers (2000) izhaja iz eksistencialne predpostavke komuniciranja. Dopušča pa avtentično komunikacijo v mejnih situacijah in neavtentično, ekonomsko in politično komunikacijo. Ni vseeno, kako dobita mišljenje in delovanje svoj  pomen šele  v komunikaciji, ki ju povezuje. V eksistenčni komunikaciji delamo, verujemo in mislimo uniformno z drugimi. ni vseeno, kakšne lastnosti ima vsaka od stranic tega trikotnika. Znotraj eksistenčne ali konformne komunikacije delamo, verujemo in mislimo uniformno. Eksistencialno komunikacijo (nem. Daseinskommunikation) pa določa notranja povezanost v sobivanju ljubezni,  za katero je značilna samota, ki vključuje čakanje,  potrpljenje in  tveganje. Gre za paradoks biti sam in za boj za vrednote, s katerimi skušamo drugega sprejemati, ne pa uničiti. V mejnih situacijah (nem. Grenzsituationen) se posameznik odloči za smrt, kot Sokrat, ali za izgon,  kot Solženicin in drugi disidenti. Svobodna komunikacija je tako smiselna kot celovita. 

Vsak jezik se vzdržuje z uporabo, ki sledi gramatikalnim, logičnim in kulturnim normam.  Neiskren in nenatančen jezik ustvarjata slabe stike. V NLP ugotavljamo, da so etikete, stigmatizacije, pomanjševanja ali navidezna poveličevanja (npr. naših zmag v NOB) le različne pojavnosti in izraznosti filtrov in  zato ne ustvarjajo dobrih stikov in skupnega sveta. Natančnost izražanja je vsaj tako velik problem kot natančnost izvedbe. So učitelji (npr. matematiki), ki obvladajo natančnost le na svojem predmetnem področju. Znanost skuša rabo svojih terminov natančno pojasniti v tehničnih slovarjih in znanstvenih enciklopedijah. Vendar imajo politiki že vnaprej pripravljena ideološka opravičila. Težavo bi lahko odpravili, če bi vedeli, v čem je problem, tako pa trošimo energijo za poskus odgovora na vprašanje, zakaj ni dobro, da od drugega kaj pričakujemo in zakaj nam drugi to rad odteguje. Navidezni zunanji red pa tudi ne prinese bistvenega napredka. Kakšne misli na procese vključuje primat prakse pred teorijo? Neibuhrova molitev za razlikovanje med sprejemanjem stvari, ki jih ni mogoče spremeniti in spreminjanjem stvari, ki jih lahko spremenimo je ena izmed takšnih zavzemanj za natančnost. To molitev bi lahko podaljšali v sprejemanje že spremenjenih stvari in spreminjanje že sprejetih.  

Ker je vsakdo vsaj potencialni prevajalec iz jezika drugega v lastni jezik, si velja ogledati tudi pogoje in cilje prevajanja po naslednji shemi: dogodek, vir, interpret-prevajalec in komunikant – bralec (ali publika). Izmed vseh jezikovnih teorij se zdi za prevajalca najbolj uporaben funkcijski pristop, ki obravnava jezik v okviru situacije, v kateri se pojavi. To je zelo pomemben vidik, saj se funkcije jezika v različnih situacijah zelo spreminjajo. Razni funkcionalisti so jeziku pripisovali različne funkcije. Jakobson jih je glede na skico govornega dejanja razvrstil v naslednjih šest kategorij: 
1. Emotivna funkcija je osredotočena na naslovnika in predstavlja neposreden izraz govorčevega odnosa do govorjenega. Izraz te funkcije so npr. vzkliki in medmeti. 
2. Konativna funkcija je usmerjena k naslovniku, kar se kaže v rabi zvalnika in velelnika. 
3. Fatična je naravnana k stiku; gre predvsem za izmenjavo ritualnih obrazcev, katerih edini namen je podaljševati komunikacijo. 
4. Meta-jezikovna funkcija je usmerjena k preverjanju, če oba udeleženca uporabljata isti kod. Za poetsko pa je značilna naravnanost k sporočilu kot takemu, torej osredotočenje na sporočilo zaradi njega samega. 
5. Referencialna, 'denotativna'  oz. 'kognitivna', funkcija je glavna naloga številnih sporočil, saj je   naravnana k referentu, ˝predmetu˝ sporočanja, torej h kontekstu. 
6. Besedilo lahko opravlja več funkcij hkrati, a samo ena izmed naštetih je dominantna. (Jakobson, 1958; 154-159)

Te funkcije omogočajo prevajalcu prenesti sporočilo iz enega jezikovnega sistema v drugega, kar se dogaja prek zagotavljanja molekularnih ciljev' in obnovitev oz. (ponovno) vzpostavitev funkcij, ki jih opravljajo možgani v glavi sprejemnika. Prevajalec na ta način omogoča medkulturni stik. Jezik je sredstvo komunikacije, ki ne le prenaša naše misli, ampak jih predvsem oblikuje in preoblikuje. Od tega, kakšno orodje je jezik, je odvisno tudi naše videnje in razumevanje sveta. Gre za prevajanje zunanjih zaznav v notranje zaznave.

Kakor kažejo najnovejša dognanja s področja jezikovne pragmatike, argumentacije in kritičnega mišljenja je prav in samo od jezika odvisna naša podoba, razumevanje in razlaga sveta. Svet in stvari v njem (oblike, barve, bitja, dogodki, …) namreč ‚same po sebi’ niso ‚take in take’, lepe, grozljive, okusne, priskutne, zgodnje, pozne (in lahko bi seveda naštevali v nedogled). Svet in stvari v njem, »same po sebi«, le preprosto so. Za lepe, grozljive, okusne, priskutne, zgodnje ali pozne jih naredimo šele mi, ljudje. Lepota in/ali groza sta le stvar našega pogleda, našega videnja stvari, ne pa lastnost stvari samih. Za lepe in/ali grozljive, ki so takšne tudi za druge pa jih lahko naredimo prav z jezikom. Šele ko bomo svoje videnje nečesa kot lepega in/ali grozljivega primerno ubesedili bo tudi drugim jasno, da je nekaj lepo in/ali grozljivo. Za nas kajpada to so, ne pa  tudi nujno za njih.

Lastnosti in vrednotenje stvari v svetu, ki nas obdaja, moramo torej iskati v svojem (našem, vašem, …) ubesedenju občutkov, mnenj, prepričanj, verjetij in vednosti, ne pa v stvareh samih. Te le preprosto so. Kaj in kakšne so pa, s posredovanjem jezika,  v precejšnji meri konstruiramo sami.

3.  Habermasova merila dobrega dialoga 

V odnosu do konfliktov se kaže dvojna funkcija kulture. S pomočjo govorice človek navezuje stike z drugimi ljudmi, kar ga sili v preseganje lastnega jaza, ožin lastne subjektivnosti in odpira nje k skoraj neskončnim možnostim vzpostavljanja stikov, novih videnj in spoznanj. Kajti pri povezovanju se človek odpira in skuša posredovati svoje lastno mnenje in videnje sveta ter sprejeti mnenja drugih. Tak odnos mu omogoča pogovor, čeprav je kot kulturno-jezikovni proizvod determiniran z jezikom drugih in sme uporabljati le taka sredstva, ki bodo razumljiva njegovim sogovornikom. Kot ustvarjalec novih semantičnih pomenov3 in kulturni preoblikovalec se posameznik zaveda subjektivnega izvira jezikovne dejanskosti. Z govornimi dejanji se individualizira in aktualizira. Subjekt s sporočanjem drugemu sporoča o sebi sporoča tudi sebi. Ko uporablja in izdeluje jezikovna sredstva, oblikuje tudi sebe. 

Ne gre le za konverzijo, ampak tudi za dve funkciji jezika, za jezik dobrega in jezik zla. Najprej se vprašajmo, kako lahko v komunikaciji razlikujemo prave od umetnih, iluzoričnih potreb. Konflikt ni cilj, ampak sredstvo za reševanje problema. Tudi človek ni le sredstvo, ampak je cilj. Za Fromma so potrebe po odnosih pred potrebami po stvareh, zato daje prednost biofiliji pred nekrofilijo. Pri tem opozori, da bi morali zamenjati tudi jezik iz posesivnega – imeti v eksistencialnega – biti. K uravnoteženosti bivanjskih področij teži tudi Delors, ki opredeljuje enak pomen vseh štirih edukacijskih stebrov učenja. Drugi dajo prednost ljubezni pred sovraštvom, duhovnim vrednotam pred materialnim. Čim širše možnosti izražanja ima posameznik, tem obsežnejša je njegova svoboda. Zato komunikacijo izpeljujemo na več ravneh, kar je stvar življenjsko (ob)širnega učenja (life wide learning). Poti do družbenosti vodijo iz ne-družbene družbenosti. organizirati še ne organizirane, centralizirati marginalizirane, vključevati izključene, razveseljevati depresivne, komunicirati z ekskomuniciranimi. Vsak jezik se strukturira z atribuiranjem, ki se lahko hitro sprevrže v etiketiranje. 

Po Habermasu (1985) obstajajo naslednja pravila, ki jih morata sogovornika upoštevati.
 - zahteva po razumljivosti komunikatorja. Habermas (1985) tu ne misli na probleme strokovnosti jezika, stereotipiziranja, komunikacijske moči, itd.
- propozicionalna resnica. komunikator mora govoriti o tisti dejanskosti, ki jo priznava tudi recipient. Tako da oba lahko priznavata resničnost propozicij v govornem dejanju,
- zahteva po pravilnosti. Govorec ve, da mora izbrati tako sporočilo, ki bo omogočala medsebojno sporazumevanje. Izjava mora biti pravilna glede na intersubjektivno priznane vrednote in norme, zahteva po resnicoljubnosti (iskrenosti). Komunikator mora izraziti svojo voljo tako, da bo sebe prikazal takol, da mu bo poslušalec verjel in zaupal (Habermas, 1985; 149). Ta postulat kaže na avtentičnost izjave.

Logične pogoje dokazovanja, na katerih stoji pojem racionalnosti pojasnjuje Habermas z analizo dokazovanja. Opazuje ga s treh vidikov:
a) dokazovanje kot proces
b) dokazovanje kot procedura
c) dokazovanje kot proizvod (dokaz oz. veljavna trditev).

Ad a) Kadar analiziramo dokazovanje kot proces, skušamo splošne komunikativne  predpostavke  dokazovanja predstaviti kot  določila idealne jezikovne situacije. To sicer  ni zadosten, je pa nujni  pogoj,  ki ga mora izpolniti vsak kompetenten govorec, dokler sploh misli vztrajati v dokazovanju.
Ad b) Kadar analiziramo dokazovanje kot proceduro, opazujemo specialno zasnovano obliko dokazovanja, v kateri udeleženca(i) – zagovornik – proponent in nasprotovalec – oponent – upoštevajo norme sporazumevanja in govorijo le o tistem, kar je osnovano. »Z osnovami in samo z osnovami preverjata ali proponentova  trditev drži ali ne.« (Habermas, 1985; 48)
Ad c) Kadar analiziramo dokazovanje kot proizvod pa opazujemo izjave oz.  trditve udeležencev z vidika izpolnjevanja pogojev (zahtev) veljavnosti  oz.  preverjamo njihove trditve z uveljavlja njem sistema pogojev veljavnosti trditev.

Uporabljanje trditev kot dokazov in argumentirano razpravljanje je možno, kadar udeleženci izpolnjujejo naslednje tri pogoje: določila idealne jezikovne situacije, norme sporazumevanja
in pogoje veljavnosti.

Udeleženci izpolnjujejo pogoje dokazovanja šele takrat, kadar upoštevajo vse tri nivoje:
- univerzalni avditorij (idealno jezikovno situacijo),
- racionalno motivirano sporazumevanje (norme sporazumevanja),
- sistem pogojev veljavnosti (veljavne trditve potrdijo z  dokazi ali pa jih z dokazi zavrnejo).

Dramaturško dejanje (Habermasov izraz) pomeni dejanje, ki je skladno s situacijo z vživljanjem v drugega in vnaprejšnjo pripravljenostjo. Podobno velja za  poklicne  vloge. Če niso dobro odigrane,  tudi niso odgovorne.  V politiki bi to pomenilo delovanje politike v skladu z  ljudskimi interesi. To pomeni, da dramaturško delovanje terja zrelo, socialno socializacijo, ki presega notranje samooviranje ali zunanje ovire. 

Z dokazovanjem kot procesom se ukvarja retorika, z dokazovanjem kot proceduro dialektika in z njihovim produktom logika. Ne gre le vprašanje, ali je v ozadju komunikativnega delovanja. sveto ali profano, ampak gre tudi za vprašanje, ali gre za funkcionalistični ali instrumentalni um. Vedenje, iz katerega izhaja določena izjava, se nanaša na objektivni, socialni in subjektivni svet (Habermas, 1985; 149).  Sleherno govorno dejanje je neveljavno, če je neresnično glede na dano izjavo, nepravilno glede na družbene norme in neresnicoljubno glede na namere govorca. Komunikator mora zahtevo po veljavnosti njegove izjave utemeljiti z racionalnimi argumenti. Komunikativna racionalnost je vezana na znanje. 

Habermas prikazuje integrativne funkcije jezika. Jezika ni brez uporabnika, ker se morata sogovornika sporazumeti tudi glede pragmatičnega, uporabnostnega smisla jezikovnih izrazov. Zato Habermas sprejema Buehlerjevo shemo jezikovnih funkcij v odnosu do govorca, okolja in poslušalca. 

Komunikologija pripisuje precej večji pomen neverbalni kot verbalni komunikaciji v smislu 9 : 1. Toda brez verbalne komunikacije se neverbalna kaj lahko zlorablja v duhu manipulacije, stigmatizacije in etiketiranja, v skrajni posledici v paradoksnem dialogu gluhih in nemih (npr. oznaka Nemci), v katerem je izgubljena povednost. Manipulacija je v slabšalnem smislu  pridobivanje nečesa zase z oškodovanjem drugih. Vsak psihični obrambni mehanizem  je pravzaprav sredstvo ločevanja in zato dolgoročno ne vodi k psihičnemu zdravju. 

Po Argylu se komunikacija afektov in emocij laže prenaša z neverbalno komunikacijo kot z verbalno, neverbalna komunikacija zamenja govor, kadar ta zataji. Pomembno je, da smo vešči v preusmerjanju pozornosti na več strani hkrati, zlasti na verbalno in neverbalno komunikacijo. To predpostavlja obstoj hierarhije jezikov, o čemer pa ni enotnega mnenja. Nekateri trdijo, da je možen meta-jezik in meta-komunikacija, drugi pa da ni.  Gre pa tudi za vprašanje, ali obstajata dve vrsti pozornosti (intentio prima in intentio secunda) ali samo ena. Ljudje se brez te druge, samokontrolne pozornosti, t. i. tihe priče, ne bi mogli duhovno razvijati.  

Nekateri rabimo pri govorjenju več kontrole-zunanjih spodbud, drugi pa več samokontrole. S takšno skupno voljo se preseže t. i. 'dialog gluhih'. Na vprašanje, zakaj je na svetu toliko zla, je od govor v tem, da si ga nehote sami ustvarimo z reakcijo na prepričanje, da nam drugi ne delajo dobro. Kakor tisti, ki mislijo, da delajo dobro, ne vedo, kaj bi bilo lahko v njihovem delovanju slabega za druge. Tudi tisti, ki to sprejemajo, ne vedo, kaj bi bilo v tem dobrega. Temeljni  nesporazum je v vrednotnem konfliktu. Kar je za  nas  še dobro, je za druge z drugačnimi interesi že slabo. 

Krenova (Kren, 1995) razlikuje naše gibanje k ljudem, ki pomeni osvajanje jezika sprejemanja od gibanja  k poenotenju  nasprotujočih delov osebnosti, k višjim vibracijam, pozitivni samopodobi, brezpogojni ljubezni, k samokontroli negativnih misli, samozaupanju, empatiji v druge, aktivnemu  prilagajanju, sodelovanju, racionalni in emocionalni zrelosti (med statusom quo in radikalno spremembo), dobroti, socialno  identifikacijo, skupni učinki. Seveda je zaradi odprtosti, sprejemljivosti in socialnbe vključujočnosti gibanje k ljudem boljše od gibanja stran od njih, ker to dolgoročno odtujuje.    

Slabosti komunikacije so v poskusu prevzema zunanje kontrole nad subjektivnim svetom druge ga, v katerega nimamo vpogleda in oviranje (blokiranje, prekinjanje feed backa) z  detajliranjem in oponiranjem. Komunikacijo lahko ovirajo omejene sposobnosti sprejemnika za sprejemanje, notranji stres (anksioznost, droge), predsodki, inkompatibilnost shem, ki so po Vernonu »trajne globoko ukoreninjene, dobro organizirane klasifikacije načina zaznavanja, mišljenja in ponašanja«. Tako obstajajo skoraj nepremostljiva nasprotja med verniki in ateisti, socialisti in liberali, behavioristi in gestaltisti itd. Včasih manjka kanal kot način povezovanja med odpošiljateljem in sprejemnikom.    

Habermas je sicer izpostavil kot merilo zrelosti demokracije kritično javnost, vendar pa je vprašanje, ali kot takšna lahko obstaja. Kakšno homogeno-povezujočo politično moč ima javno mnenje, če je tako hitro spremenljivo, krhko, heterogeno? Ali ni ta homogenizacija možna le kot freudovsko nadomeščanje ideala jaza z objektom in podrejanja prepričanj državljanov prepričanju vodje. Ideološkemu govoru gre za izpolnitev želja po oblasti, zato se njegova učinkovitost meri v odnosu korist – škoda.  Znanstven jezik je preverjen, religiozni pa vsebuje razodeto resnico tako kot umetniški jezik lepote ali kakofonije.    
 
Nasveti za dobro komunikacijo so: 1. ni treba  reagirati  na  (vse) provokacije, 2. videti je treba svoje in njihove dobre/slabe strani, 3. pogledati je treba na problem s stališča sogovornika, 4. zadovoljevati je treba interese drugega, 5. graditi opcijo obojestranske koristi. Pri teh navodilih se je treba tudi vprašati, katero moč z njimi krepimo. Dolgoročno izhodišče je, da je duhovna, transformacijska moč pomembnejša kot utilitarno posesivna, ki vodi do izčrpavanja  naravnih in družbenih  virov.  

Strategije in taktike – tehnike so pomembne tako v pogovoru kot v pogajanjih. Vsak pogovor je zavedno ali nezavedno tudi pogajanje o tem, kaj nam bodo stvari in odnosi pomenili. Vsakokrat nekaj prodajamo in kupujemo, ko dajemo in sprejemamo. Tudi tega se ne zavedamo, ker ne gre vedno za materialno raven blaga. Seveda bi vsi raje, da nam pomenijo isto kot različno. Toda ni nam treba vztrajati na pomenih, ki jih imamo za idealne in jih zato preferiramo. Zaradi novodobnega (new age) plediranja za pozitivno mišljenje za vsako ceno ni več jasno, kaj je  negativno mišljenje: ali je to manjvrednostni kompleks, ali preobilna raba nikalnic, ki je že zloraba, ali škodoželjnost in maščevalnost, kar pomeni da je negativno mišljenje vrednotno in emocionalno negativno konotirano in ne kot samo mišljenje.  

Če s sogovornikom govorimo isti jezik, to v komunikaciji pomeni, da damo drugemu to, kar mu manjka npr. razumevanje, sočutje, dopustiti samozavest, ljubezen in mu pri tem ne bi škodovati. S partnerjem skušajmo doseči vedno višjo stopnjo iskrenosti in poštenosti v izražanju občutij. Zato si dovolimo svobodo občutiti in misliti tako, kot jo občutimo in mislimo, ne pa tako kot bi jo morali občutiti in misliti.  Če partner za vsako ceno skuša ostati le pri tem, kar ve, je njegova notranja izkušnja le nedostopnost, distanca, ne pa socialni stik. Kdor drugim ni blizu, tudi sebi ni. Treba je odpuščati in se zavzemati za reševanje problema z drugo osebo.  Zaupanje krepi iskrenost, nezaupanje pa vodi v polresnice in prikrite laži.  

Bolj ali manj nezavedno vidimo sebe tako, kot nas vidijo drugi, ker sebe nezavedno tako nagovarjamo. To velja bolj za otroke kot odrasle. Vendar pa smo socialna bitja vsi. Prav tako pri drugi osebi spodbujamo nekaj, kar spodbujamo pri sebi, tako da sprejemamo ta vedenja. Zaradi posnemanja vedenje drugih sprejemamo v lastno vedenje in obratno. Imamo različne pretvornike ustvarjanja iz ene forme v drugo. 

4. Delovanje jezikovnih iger 

Poznamo Shinnovo knjigo 'Življenje je igra in kako jo igrati'. Seveda so jezikovne igre le ena od različnih vrst iger. Vendar pa so izidi jezikovne igre v smislu negativne, ničelne in pozitivne vsote enaki. Lepo bi bilo, če bi poznali tipe situacij, v katerih se pogosto nahajamo in ustrezne besede ali afirmacije, ki bi nas kot čarobne paličice popeljale iz zagat, neodločnosti. Vsak učitelj, ne le jezikoslovni učitelj, se sprašuje, kako se je treba učiti in poučevati jezik. Iz številnih kurikulov slovenskega in tujih jezikov dojamemo, da je s poučevanjem jezika možno dosegati številne edukacijske cilje multifunkcionalno. 

Vse funkcije jezika se iztečejo v komunikaciji. Pri vsakem živem jeziku gre v kurikulu za funkcije ustnega, bralnega, pisnega sporočanja in slušnega razumevanje. Tudi kurikul lahko definiramo kot jezikovno igro.4 Jezikovne igre so jezikovne prakse, ki potekajo po določenih pravilih in konvencijah. Wittgenstein razlikuje različne igre kot so ukazovanje, molitev, opisovanje, gledališke igre itd. Resničnost je le prek govorice (simbola) posredovana, simbolična ali kot pravi N. Luhman od nas konstruirana resničnost. Ljudje moremo le znotraj govorice oziroma simbolov določiti način, okvir in pravila dojemanja in organizacijo sveta. 

V imenu jezikovne igre lahko izpolnimo naslednji test za identificiranje osebnega jezikovnega stila: - kako vam uspe povedati to, kar mislite
- kaj pričakuje druga oseba, da bomo povedali
- kaj druga oseba misli, da smo povedali
- kaj druga oseba misli, da je vaš namen
- kaj mi mislimo, da je bil namen druge osebe.

Odgovori nanj so večnamensko uporabni. Predmet predmetnega kurikula postane tedaj, ko se zavzemamo, da bi z razvojem kompetenc maternega ali tujega jezika dosegli tisto, kar želimo. Pedagoški pomen dobi ta komunikacija, če bi se učenec in učitelj pogovarjala o medsebojnih pričakovanjih in koliko sta z dialogom izpolnila demokratične cilje. Test je sicer psihološki, ker gre za odnos med mišljenjem in govorom. O tem problemu se malo pogovarjamo. Mišljenje in govor bi morala spodbujati boljše učenje in mišljenje. Obstaja knjiga, ki ugotavlja multikulturne razlike, zaradi katerih nam ne uspe povedati to, kar želimo. Tako indirektni govor v ZDA ni zaželen, v VB pa direktni ni. Na gornja vprašanja odgovarjamo tudi s štirimi vrstami poslušanja (Brajša), ki kažejo na  različne nivoje sprejemanja sebe in drugih.    

4.1. Teoretsko vprašanje po pomenu negacije 

Vprašanje razmerja med trdilno in zanikano obliko kompleksen problem. Proučili ga bomo samo v uradnih govorih politikov, ki delujejo na mednarodnem prizorišču, torej v diplomatskem diskurzu. V logični okvir negacije (pri čemer se opirava tudi na spoznanja iz logike) bomo umestili (kontrastivno) slovnično analizo gradiva.

Različne vede se sistemsko srečujejo z večpomenskostjo pojma negacija oz. zanikanje. Naj omenimo le najstarejšo vedo, filozofijo z njenimi disciplinami (zlasti logiko), in novejše vede, komunikologijo, gramatiko, (psiho)lingvistiko in diplomacijo. Izraza trdilna in zanikana oblika se nanašata na slovnično analizo gradiva, na analizo površine, medtem ko se v logiki uporabljata izraza afirmacija in negacija.

Negacija je funkcija epistemskega reza ali epistemske vezi. Razlika med obema funkcijama je značilna za razliko med jezikom zavračanja in jezikom sprejemanja. Negacija ima v jeziku zavračanja (nesprejemanja) prevladujočo vlogo zaradi njegovih sestavin negativnih emocij prezira, sovraštva, poniževanja, žalitve, žalosti, jeze, afirmacija pa v jeziku sprejemanja drugega (npr. pozitivno vrednotenje, pohvala, simpatija). 

Zanikanje, ki ima časovno razsežnost, lahko zaznamuje razdaljo, ki jo je treba premagati glede na čas izreke, da bi dosegli 'mejnik' intervala veljavnosti predikata. Govornik je lahko pred začetkom tega intervala ne še ali pa za koncem tega intervala ne več. Nikalnica se lahko nanaša na veljavnost predikata, pri čemer je čas referenčen orientacijski znak, veljavnost pa se povezuje z izključenostjo časa ne vedno ali pa z globalnim gledanjem nikoli. Ko zanikanje vsebuje tok ali izključitev časa (nikoli, ne vedno), določanje referenčne vrednosti pomeni izbiro modalnosti, in sicer med gotovim in možnim.

Zanikani element ima odločilno vlogo pri ugotavljanju, kaj je predpostavljeno in kaj je potrjeno. Predpostavljeno je treba pragmatično opredeliti s študijo odnosov med izreki in njihovim kontekstom; izpostaviti je treba odnos med predpostavljenim in funkcijsko relacijo v izreku. Keenan (1971, cit. po Bacri, 1976) opredeli logično predpostavko kot stavek S logično predpostavlja S' in zanikanje S logično implicira tudi S'. Drugače povedano, resničnost S' je nujen pogoj za resničnost ali napačnost S.

Pomen intuicije zanikanega (za določanje resničnosti) prinaša študijo implikacij (nemogoče je implicira to ni mogoče, ker nam zunaj konteksta intuicija ne prinese razlike med tema frazama). Če definicija y implicira zanikan x in če rečemo, da je x pozitiven, potem je y negativen – samo zaradi intuitivno zaznane semantične analogije lahko vzpostavimo enakost med y in zanikanim x.

Od delovanja negacije je odvisno, kam upor kot negacija etablirane strukture vodi. Negacijo lahko klasificiramo na naslednje funkcije:      
1. enostavna negacije  kot inverzna operacija afirmacije, 
2. negacija kot preklic preproste zmote ali neupravičenega priča kovanja, 
3. promocijska vloga samonegacije kot negacija negacije. 
4. avtodestrukcija.

Ad 1. Če je zgolj opozicija obstoječemu, ne da nobenih bistvenih rezultatov. Traja, dokler se opozicioniranje ne izživi samo v sebi ali pa ga pogoltne že obstoječa struktura. Takšen videz da-jejo mladinske subkulture. Vsak upor je videti sprva enostavna negacija. Če ne more vztrajati pri do seganju ciljev, ker je pozicija močnejša, pri tem ostane. To je zatrti upor. Kaj rado se zgodi, da se takšen upor ponovi v drugem času in kraju. To je bilo značilno za verske herezije.  

Ad 2. Ta primer je pravzaprav le nadaljevanje prejšnjega. Upor, ki je zgolj opozicija, odpravi sebe kot zmoto, iluzijo, neupravičeno drugačno pričakovanje, nezrelo ocenjevanje razmer.Upor je nasilje, umor oz. uboj. Z verskega stališča to pomeni spokoritev zaradi sprejema skušnjave. 

Ad 3. Upor, ki ni le opozicija določeni (močnejši) poziciji, vodi na novo razvojno stopnjo. Naj bolj zanimiva je danes že pozabljena vloga negacije negacije. Zaradi stalne pretnje avtodestrukcije ni nikoli jasno, ali se bo nova višja razvojna stopnja res obdržala, ali pa je to le začasen dosežek. Upiranje uporu je kot negacija negacije ali nasprotovanje nasprotovanju. Če bi divergentni učinki upora diskreditirali sam upor, bi bil rezultat upora in anti-upora igra z ničelno vsoto (angl. zero sum game).  

Ad 4. Absolutna, skrajna negacija je M. De Sada v smislu zahteve po absolutni svobodi pripeljala v kraljestvo suženjstva. Edini gospodar je neizmerna energija poželenja. Upor presojamo po značaju svobodne odločitve, iz katere izhaja in po značaju gibanja evropskega duha med argumenti pro et contra. 

Negacija zmote pomeni izključevanje protislovij ob istočasnem vključevanju neprotislovnosti in z njim formalno logične resnice. 2. Relativna negacija je negacija afirmirane vsebine, ne pa vsake, kajti ne eliminira vseh možnosti, ampak samo določeno lastnost predmeta napravi neobstoječo. Zato je možno in smiselno razumeti negacijo kot drug način izražanja možnosti in afirmacij dejanskosti, čeprav ne v istem smislu in pod pogojem, da negacija ni le enostavna zmota. Kot je po Aristotelu zmotno misliti zgolj afirmativno, tako tudi zanj ni vsak neuspeh že katastrofa, kakor so prepričane osebe z najnižjo stopnjo samopodobe in zaprtim mišljenjem. Zato je še danes aktualno gibanje za zgolj pozitivno mišljenje (positive thinking), ki se je pojavilo že na koncu 19. stoletja v Ameriki, izgublja pa smisel kritične presoje, saj je mišljenje že po svoji strukturi dialektično bipolarno. Koristnost spoznanja funkcij negacije je tudi v odkrivanju in možnosti popravljanj napak v teoriji in praksi. 3. dialektična negacija negacije privede k afirmaciji, ki pa ni nujno nova. Gre za vsaj delno ponovitev tradicionalnega oz. starega. 

4.2. Vloga negacije v pogajanjih za preseganje konfliktov in protislovij

Zanikanje ima psihološko pozitiven pomen v asertivnosti – odločnosti in negativnega v smislu obrambnega mehanizma. Slabost zanikanja je v tem, da mi ni treba opaziti, česar ne morem spremeniti ali se ne želim soočiti. Nerazumevanje je posledica neskladnosti med mislimi, besedami in dejanji. Iz zaprtega kroga ponavljajočih frustracij se je možno rešiti s prizadevanjem za iskrenost in poštenost. Zato globinska komunikacija ne more biti ne-etična, kakor tudi ne more ostati le na zaznavni ravni. Konflikti so lahko izraz hinavščine (lažne učenosti in farizejstva), če ne rečemo tega, kar mislimo in ne delamo tega, kar rečemo. Ponovno se učimo delovati iz svoje duše, vendar ne za lastno korist.

Politiki, diplomati, šola in govorniki v kritični javnosti morajo znati argumentirati svoja stališča po metodi pro et contra (možnost za uporabo negacije). Odtod izhaja potreba po znanju logike in retorike. Pogajanja niso le glavna funkcija diplomacije, ampak tudi managementa in trgovcev. To v grobem pomeni razprave, v katerih naj bi se v spornih vprašanjih izkristalizirali skupni interesi. Diplomacijo bi bilo treba okrepiti na vseh področjih družbenega življenja kot  umetnost pogajanja v poslovnem in političnem življenju. Gre za iskanje kompromisa med nasprotujočimi si stališči, iskanje argumentov za svoje interese preživetja in za pridobitev ali ohranitev premoženja. Konflikti med nasprotujočimi si interesi so se reševali in se še rešujejo po volji do vojaške, politične, gospodarske, kulturne (pre)moči. Če je vojna nadaljevanje politike z drugimi sredstvi, potem je diplomatski jezik nadaljevanje jezika orožja, tako da pričakovanja v duhu uporabe jezikovnih sredstev zavračanja spremenimo v pozitivna pričakovanja. Po drugi strani pa iskanje skupnih interesov napeljuje na misel, da v diplomatskem diskurzu ni veliko negacije oz. da kadar se le-ta pojavi, mora imeti posebno funkcijo. Cilj te naloge je torej preveriti, kakšen tip negacije se pojavlja v diplomatskem diskurzu in morda ugotoviti njeno funkcijo.

Danes je vse več razlagalcev zakonitosti, ki jih je treba uporabiti, da bi to stikalo – samokrmiljenje najbolje uporabili. Stikalo deluje po binarni logiki  0/1, odprto - zaprto itd, gibanje k nečemu ali gibanju od nečesa, tretje pa označuje lastni namen za ohranjanje obeh možnosti. Verjetno je šele iz tega tretjega razumljiva etika vsega dopuščajočega. Pri osebnostnem razvoju je bistvena razlika med jezikom odtujenosti oz. zasvojenosti in jezikom svobode.   

Negacija je predmet psiholingvistike, ker gre za logično strukturalizacijo (uporaba zanikanja predpostavlja razvite kognitivne strukture). To pomeni, da je razumevanje negacije kompleksen proces. Ker živimo v določeni kulturi, si pomagamo z jezikovnimi konvencijami, logičnimi, slovničnimi, komunikacijskimi oz. retoričnimi pravili uporabe. Vse to omogoča določenost, doslednost in razumevanje pogovora med sogovornikoma. Habermas pozna še posebna pravila dialoga, ki jih na tem mestu ne bomo obravnavali, ker ne zadevajo specialno funkcij in pomenov negacije kot jezikovne operacije. Čeprav mesto nikalnice na površini in torej vzpostavitev povezave med različnimi funkcijskimi kategorijami pomeni različne operacije, pa se je pri proučevanju zanikanja treba osredotočiti ne toliko na površinski pojav nikalnic, kakor na pogoje variacije zanikanja. Študije C. Hovlanda in W. Weissa (1953), J. Brunerja, S. Goodnowa in G. Austina (1956) in J. Huttenlocherja (1962) (vsi cit. po Boysson-Barides, 1976) so pokazale, da je pri enaki količini informacij laže obdelati informacije v trdilni obliki. C. Hovland (cit. po Boysson-Bardies, 1976) je zato postavil hipotezo, da kodiranje informacij poteka kot 'možnost', pri čemer vsak nov podatek izniči del možnih možnosti. Zanikano informacijo je zato najprej treba prevesti v trdilno obliko, da se sklada s prej določenimi možnostmi. S. Fillembaum (1966, cit. po Boysson-Bardies, 1976) je med prvimi proučeval semantične variable, tako da je izbral stavke z istim pomenom (ali z zelo podobnim pomenom), vendar pa z različno površinsko izvedbo. Tako ima nikalni stavek »gasilec ni mrtev« isti pomen in drugačno obliko kot trdilni stavek »gasilec je živ«. Če spreminjamo sintaktično obliko in zamenjujemo protipomenke, dobimo stavke, ki imajo enak pomen, a so drugače realizirani. Rezultati kažejo, da pri prepoznavanju osebe naredijo več napak, ki ohranijo pomen, kot napak pri sintaktični poenostavitvi. Zato se trdilne stavke hitreje razume kot zanikane. Vendar pa zanikani prinašajo odtenke pomenov, ki jih preprosti trdilni stavki ne. Izbira trdilne oz. zanikane oblike je torej odvisna od tega, kaj želi govornik doseči.

V nasprotju s pričakovanji se je izkazalo, da negacija ni tako redek pojav v javnih govorih politikov. Morda se da to utemeljiti z dejstvom, da se ti politiki niso pogajali, ampak so samo predstavljali svoja stališča. Kot vzorec se pojavlja strategija zanikanja tistega, kar velja za splošno sprejeto, in s tem poudarjanja nujnosti ukrepanja. Tako zbujajo pri poslušalcih občutek, da so možje akcije, čeprav gre v resnici samo za retoriko. Prav zato je treba izpostaviti, da je prevladujoča funkcija negacije v njihovih govorih retorična in formalno dvodelna. ne …, ampak …, kjer v prvem delu zanikajo intuitivno predpostavljeno mišljenje svojih poslušalcev oz. sogovornikov. Prav tako je pogosta raba nikalnih predpon, kot da bi te zbujale vtis manj absolutnega zanikanja, zavračanja, kritike glede na uporabo čiste protipomenke.

Welwood (1997) pokaže, kako zavzamemo pozitiven odnos do nasprotij v jeziku sprejemanja.  Na ljubezen in strah, odpiranje in zapiranje, širjenje in krčenje, da in ne, ne glejmo kot na dve vojskujoči se sili, ampak tako kot da izhajajo iz istega vira, iz odprtosti naše narave. Včasih takšno odprtosti prepoznamo kot vrelec ljubezni, ustvarjalnosti in dobre volje ter ji zaupamo. Takrat bi stopili iz sebe in tvegali. Kadar pa smo prepričani, da nas ogroža, ji ne zaupamo. Budizem pravi odločanju za našo naravo ali proti njej, “ena zemlja - dve poti”. Hodimo po dveh svetovih. delno smo odprti, delno zaprti, delno prestrašeni, del no pogumni, delno smo zmedeni, delno jasni, delno budni in delno speči. Naše izkustvo je posledica zavestnih ciljev in nezavednih vplivov (Welwood, 1997). Primerljivi človek ostaja vedno napol polna in napol prazna steklenica, ker ne ustavi nihanja med ekstremoma v enem. 

V psihoanalizi najdemo definicije ljubezni kot so metonimija (preimenovanje, sposojanje lastnosti pri drugem), ponavljanje, ki vodi k  razlikovanju prvotne ljubezni od ponovljene in psihična inercija, ki nas sili k vedno enaki izbiri in prinaša konstanten način konstitucije objekta, v katerega se subjekt investira. Pri tem gre za naslednje tri postopke: 1. kako v odnosu med ljubečim in ljubljenim je v drugem manko, 2. kako naj bi drugi zaradi odkritega manka sledil našim željam in potrebam, 3. v stilu 'modreca'  naj bi dosegli Nietzschejevega otroka ali Welwoodovo stanje prerojenja ali tudi prebujenja. S platonskim modelom ljubezni razložimo le nebeško stran, ne pa tudi prizemljene strani ljubezni tako kot v krščanstvu le agape, ne pa eros, medtem ko redukcija ljubezni na odločitev zadeva le njeno zemeljsko stran. Če je ljubezen hkrati na nebu in na zemlji, v meni in v drugem, če najde varnost v sebi, je srečna, sicer je izigrana, neobvladana strast. Predanost sebe pomeni sprejeti drugega v njegovi enkratnosti. Na tak način se učimo tudi ljubiti sebe, kar je opisano tudi v Zbogom soodvisnost.

5. Okviri duhovne komunikacije 

Človek kot nepresežno bitje je bodisi lena bodisi agresivna žival. Kultura ločenosti je kultura smrti, nepokopanih mrtvecev. Zato, da ne bi ostali v njej, se vprašajmo, od kod izhaja zlo. Inkubacija zla je v anonimnosti, odstranitvi občutka odgovornosti, pasivizaciji, prevladujoč nered, pomanjkanje smotra, implicitno dovoljenje za uporabo napačnih sredstev, opozicija mi in drugi, izolacija – vzorec ločenosti. Kar je skrito v temi, je izkrivljeno. Negativna čustva se hranijo z nekaterimi vidiki sence, ki je temna, nevarna, mit, primitivna itd. Jezik zla je mistificiran in sofisticiran, abstrakten, nejasen, zavajajoč in zapeljiv kot goljufiva kača.  

Nasprotno 'odvisnim racionalnim živalim' (MacIntyrov izraz) obstaja človek kot presežno bitje. Presežnost izkazuje s prodorom v duhovno področje s predanostjo. Predanost (surrending) je popolna pozornost, bogastvo, odprtost vsem možnostim, odsotnost ega, ponižnost, dopustiti brezpogojno ljubezen (Chopra, 2006).  Miltonov jezik iz tega kompleksnega vira izhaja in mu služi. Na vzhodu poznamo tradicijo 'zavestnega umiranja' s preusmerjanjem zavesti od 'to se dogaja meni' v 'jaz ustvarjam to izkustvo'. Paradigmo ločenosti presegamo z idejo neskončne inteligence. Sedenje ob učitelju, kar so prvotno pomenile Upanišade, pomeni v krščanstvu učenje po Kristusovem nauku. Nevednost ne pomeni pomanjkanje takšnega ali drugačnega znanja, ampak pomanjkanje modrosti o enem.  

Religije se zavzemajo za 'umiranje jaza' oz. za utišanje uma ali podreditev razuma veri. Vendar pa današnja nacisoidna kultura spodbuja posameznike h krepitvi jaza. Zato kljub lagodnejšemu življenju ljudje danes tiho obupavajo, da ne morejo biti, kar bi želeli biti, čutiti, kar bi želeli čutiti in ne morejo narediti, kar bi želeli narediti. Ustvarjalec ne bi smel obstati pred takšnim zidom, pa vendarle se tudi ustavlja. Vsak del nas, s katerim se ne moremo soočiti, nam predstavlja oviro kot ugotavljajo psihosintetiki. Zaprti in boječi ljudje se ne znajo odpreti in sprostiti. Cenzura oz. potlačitev čustev pušča dolgove preteklosti. Za takšne velja, da vedo več kot mislijo, da vedo. Velja sugestija: »moja dejanja izhajajo iz integrativnosti, višja sila deluje skozi mene«.  Izhajajo iz načrta, ki se ga komaj zavedajo. Chopra ugotavlja, da se v duhovnosti zame poskrbljeno, ker se počutim pomembnega in enkratnega. Se samouravnavam, tako da sem v središču stvari. Začuden ugotavljam, da ima življenje neskončno vrednost. Eno od poti do enotnosti sebe vidi Chopra v meditaciji na dihanje. 

Duhovno komunikacijo začenjamo z iskanjem od znotraj. Chopra podaja naslednje korake za napredovanje: 1. slediti toku zavedanja, svoji blaženosti. Če sledimo želji, se bo namen razkril sam, 2. ne se upirati dogajanju (npr. tega nisem načrtoval, ne vem, zakaj bi prav to, kar drugi) v smislu togosti, 3. neznanemu se odpreti tako, da ga povabimo v svojo školjko, domovanje. 4. ne cenzurirati ali zanikati tega, kar čutimo, 5. sezimo preko sebe, 6. iščimo svojo pot do Boga. Ne pozabimo, da so duhovna sredstva verovanja opisana že v Svetem Pismu. Ta so molitve, odpuščanja, delanje dobrih del, ljubezen do bližnjega. Slavljenja in zahvale so znak božje milosti. Boga nagovarjamo v jaz – ti komunikaciji. Ti Gospod si kralj nebes in zemlje, Ti si trojstven in eden, Ti si nesebična Ljubezen, Modrost, Potrpežljivost in Ponižnost, Ti si Spokojnost in Radost, Ti si vse naše Bogastvo. Ti si naše upanje, Ti si naša vera in Ti si naša ljubezen. V vsem tem je bistvo krščanstva.     

Zato je treba tudi opozoriti na pomanjkljivosti Choprovega panteizma v sekularizirani inačici. Njegove abstrakcije iz 'vseh religij' ne vzdržijo kritike. Če iz religije izpustimo osebnost, izpustimo tudi moralo. Se res lahko osvobodimo izbir in odločitev? Lahko sprejmemo stališče, da živeti polno, pomeni živeti pomembno, bistveno, srečno, vključiti se v tok radosti, doživljati vsak trenutek v celoti.  Ni treba braniti svoja stališča in se primerjati z drugimi, ker v tem odkrivamo svoje pomanjkljivosti. Za polno uživanje sedanjega trenutka je treba biti brez prtljage. Vendar pa trpljenje ni nerealno, ampak je realno. Ne trpimo zgolj iz nevednosti. Zato je v odnosu do trpljenja med kristjani in budisti bistvena razlika.   

Odnos med površinsko in globinsko ravnijo komuniciranja je podoben odnosu med zunanjim in  notranjim smislom. Ustvarjanje notranjega sveta pomenijo izkušnjo skladnosti-modrosti, celovitosti in smiselnosti. Nekaterim tipom osebnosti (ekonomist, politik, praktik) je pristop v globine že po njihovi poklicni usmeritvi teže dostopen. Načelno nikomur ni zaprt, vendar pa je zanj treba razvijati subtilno senzibilnost kot notranjo občutenje stvari. Za antiko je bila to kalokagatija, za Kanta čustvi lepega in vzvišenega, za tretje veličastnost, čudenje in občudovanje, življenje iz čiste duše, oceanski in božanski občutek. Maslow je pisal o peak experiences, novodobniki pa obnavljajo kozmično zavest oz. intuicijo. Duhovno raven komuniciranja se sicer da razločevati od religiozne, vendar pa se ju verjetno ne da ločiti. Višjo zavest imenujejo v zenu satori, hindujci pa samadhi. Merton govori o nezavedni, Assagioly o superzavedni, transcendentalni zavesti. Z njo pridemo do poslušanja neizgovorljivih besed s pomočjo notranje luči ali ognja. Skladnost označenega in referenta je dosežena meditativno. Za učenje duhovne komunikacije velja, da učitelj pride, ko je učenec pripravljen. Ni vseeno, na kaj smo ljudje pripravljeni. Za Shakespearjevega Hamleta pomeni biti pripravljen pripravljenost na potrebo in posledice maščevanja, za kristjana pa je to pripravljenost na križev pot in na drugi Kristusov prihod.   

Svoboda posameznika ni več   samovoljna kratilovščina ali latovščina Latofaga, in tudi ne le  samodoločitev, ampak je odločitev za  transformacijo spreobrnenja. Danes je vse več razlagalcev zakonitosti, ki jih je treba uporabiti, da bi to stikalo – samokrmiljenje najbolje uporabili. Stikalo deluje po binarni logiki  0/1, odprto – zaprto itd, gibanje k nečemu ali gibanju od nečesa, tretje pa označuje lastni namen za ohranjanje obeh možnosti. Verjetno je šele iz tega tretjega razumljiva etika vsega dopuščajočega. Pri osebnostnem razvoju je bistvena razlika med jezikom odtujenosti oz. zasvojenosti in jezikom svobode.   

Komunikacijska interakcija še nič ne pove o kakovosti povezave med jazom in ti-jem. Povezavo površinske in globinske ravni ta teorija predpostavlja kot dejstvo, ki ga lahko vsak po svoje interpretira. Morda se zdi to komu preveč relativno. Po moje pa je še slabše, če zaradi pozitivizma in pragmatizma globinske plasti sploh ne priznavamo. To pomeni redukcijo sveta življenja na svet sistema.

Na bipolarna nasprotja ljubezni in strahu, odpiranja in zapiranja, širjenja in krčenja, da in ne, ne glejmo kot na dve vojskujoči se sili, ampak tako kot da izhajajo iz istega vira, iz odprtosti naše narave iz nesmrtnega sebstva, ki je »uho ušes in oko očesa, um uma, beseda v besedi in življenje v življenju«. Takšno odprtosti prepoznamo kot vrelec ljubezni, ustvarjalnosti in dobre volje ter ji zaupamo. Takrat bi sto pili iz sebe in tvegali. Kadar smo zaradi občutka ločenosti prepričani, da nas kaj ogroža, temu ne zaupamo. 

Budizem pravi odločanju za našo naravo ali proti njej, »ena zemlja-dve poti«. Hodimo po dveh svetovih. delno smo odprti, delno zaprti, delno prestrašeni, delno pogumni, delno smo zmedeni, delno jasni, delno budni in delno speči. Naše izkustvo je posledica zavestnih ciljev in nezavednih vplivov (Welwood, 1997). Primerljivi človek je vedno napol polna in napol prazna steklenica. Nihanje med ekstremi je možno preseči v enem. Tibetanci uporabljajo izraz 'drala' za energijo, ki je onkraj potrebe po sovražniku (Jungovi senci). To težnjo po neskončnem onkraj končnega imenujemo harmoniziranje ali po naše usklajevanje. Toda polovično, nepopolno bivanje je mož no preseči s polnostjo trenutka.  

Ni dovolj, da je komunikacija duhovna, ampak tudi, da je ljubeča, ker je ljubezen tista združujoča sila poenotenja iz sebstva, ki omogoča uresničevanje skupnih ciljev in varuje svet pred propadom. O teoretskih zasnovah za ljubečo komunikacijo, ki ji je bolj pomembno to, kar nas združuje od tega, kar nas razdružuje lahko govorimo od Platonovih dialogov dalje, prek Hegla, Marxa, Fromma do Buberja, Brajše, humanističnih psihologov in novodobnih psihologov. Vendar univerzalizacija moči ljubezni spregleduje njene kulturne omejitve. Tudi ljubezen se pojavlja na več ravneh (eros – agape), kar delno odgovarja odnosu med pogojno in brezpogojno.

Še vedno se premalo poudarja dialoški pomen duhovne komunikacije. Predolgo smo bili pod vplivom indoktrinacije. V srednjem veku je veljalo, da je imel podložnik takšno vero, kakršno je imel njegov gospodar. Nova verska gibanja vključno z reformacijo so uveljavila individualno vero. Personalistični filozofi so ji dali globlji pomen. Za Buberja se človek nahaja v jeziku, ker govori iz njega in ne obratno. Beseda sama je duh med dvema govorečima. Duh ni v nas, ampak med nami kakor zrak, ki ga dihamo. Jezik razmerja je zavezujoč, nagovor in odgovor vežeta jaz in ti drug na drugega. Dialog je temeljni avtentični odnos medsebojnosti (Zwischen). Vprašanje je, ali se jaz in ti kdaj zlijeta v eno, kakor v indijskem tat wam asi. Vprašanje je, ali z modeli in strategijami »jaz-ti dialog« (Buber), strategijo »zmagam-zmagaš« (Bluestein), igro s pozitivno vsoto itd., ostajamo na površinski ali pridemo na globinsko raven glede na raven vplivanja nase in na drugega. Kot zahodnjak priznava Buber vsakemu individualnost in različnost od drugega. Posameznik lahko odkrije svoje najgloblje eksistencialno bistvo le z najglobljimi občutji in cilji. To odkritje ni pogosto. Razlikujemo se namreč tudi po enoviti ali kontradiktorno – komplicirani duši. Enovita duša laže prebrodi težave, kontradiktorna pa teže, ker se najlaže odločamo, kadar so naše vrednote harmonične. Vse duše pa stremijo k enotnosti. 

Pragmatiki in teoretiki pragmatizma ne poudarjajo globinske strani verovanj. Pri vzgoji pa je to zelo kritično, ker se vzgojna namera, ki ji manjka dolgoročni cilj obrne v svoje nasprotje. Tako sta prevarana oba – gojenec in vzgojitelj.  Nekatere teorije onemogočajo globinsko raven komunikacije. Narcistična kultura (Lasch) in totalitarne frustracije ji za to ne dajejo potrebne klime. Za duhovno komunikacijo ni dovolj samo to, da pridemo iz sebe (lat. e-ducere), ampak je potrebno reintegrativno 'vleči niti skupaj' v smislu enega človeškega rodu, Kristusovega telesa in občestva.    

6. Namesto zaključka kratka razprava o Pigmalionu

Jezike lahko opredeljujemo po socialnih skupinah ali po vrednotah (npr. jezik ljubezni ali jezik sovraštva). Jezik daje posamezniku občutek (ne)enakovrednosti in mu pomaga pri tvornem vključevanju v družbo ali pa ga nehote izključuje iz nje. Jezik je tedaj neizogibno dvoumen in dvorezen. Vendar pa drži, da čim bolje posameznik uporablja in razvija jezik kot kulturno dediščino, tem bolje transformira kulturo.

B. Shaw je napisal Pigmalion5 l. 1914, tik pred prvo svetovno vojno. V tem času so se znanstveniki intenzivno ukvarjali z glasoslovjem, t. j. z glasovi v govorjenem jeziku. in sicer tako z njihovo naravo, tvorbo, kot tudi s prenosom in zaznavanjem (v tem času sta delovala Alexander Melville Bell, ki je izumil vidno izreko, in Alexander Graham Bell, izumitelj telefona). To je veliko zanimanje za glasove. Znano je, da govorica izdaja Angležev sloj ali kot se je izrazil Shaw: »Anglež kratko in malo ne more odpreti ust, ne da bi si pri kakšnem drugem Angležu nakopal zaničevanja« (1978; 85). To spoznanje je vplivalo na nastanek Pigmaliona. Shaw je bil velik mojster jezika. Zavzemal se je celo za reformo pisave, ki naj bi bila fonetična. Shawova pedagoška trnaspozicija Pigmaliona odpira nov pristop. Ugleden profesor fonetike Higgins skuša mlado ulično prodajalko rož Elizo spremeniti v damo visoke družbe. To mu uspe, vendar Shaw prek Higginsa zagovarja tezo, da ljubezen ni uspešna, dokler traja pedagoški proces. Shawov Pigmalion se konča s spravo med stvarnikom in stvaritvijo in ne s srečnim koncem.  

Z razvojem jezika se spreminjajo tudi prevodne rešitve. Zato je potrebno besedila vedno znova prevajati. Še posebno je to nujno pri dramskih besedilih, ki morajo biti govorljiva in razumljiva oz. sprejemljiva za vsakratno publiko v slušni obliki (Grosman, 1997; 26). Prevod Pigmalion je zastarel — potreben bi bil nov pretres prevodnih možnosti (mogoče po zgledu Trainspottinga; podoben prevajalčev pristop bi dramo v jezikovnem izrazu poživil, čeprav je jezik v Pigmalionu skoraj neoporečno knjižen v primerjavi z jezikom v Trainspottingu). Vsekakor bi v novi izdaji morala biti spremna beseda bolj izčrpna in nuditi bralcu več pojasnil glede razlik med jezikovnimi in tudi kulturnimi navadami obeh narodov. Pigmalion je namreč delo, ki postavlja pod vprašaj predvsem jezikovno identiteto družbenih razredov v Angliji v začetku 20. stoletja, kar je v slovenski kulturi neznan pojav. 

Medkulturni položaj pomeni stik med vsaj dvema kulturama (ali več kulturami, če že izvirnik vsebuje elemente kake druge kulture). Ker je književnost pojmovana kot proces medkulturnega posredovanja, odraža posamezno delo določene književnosti značilnosti in vrednostni sistem kulture oz. situacije v obdobju njenega nastanka.

7. Opombe

1 - Več o tem glej v: Novak, B. (1997). Dobra komunikacija je pogoj uspešne edukacije. Didakta,7(1997), št. 36/37, september - oktober, str. 30-33 in Novak, B. (2005). Posledice razlik med dobro in slabo komunikacijo za kakovost pouka. Šolsko polje. 2005, letn. 16, št. 1/2, str. 31-47.

2 – Podobno pozna Popper naslednje tri svetove kot so objektivni, subjektivni in interakcijski.

3 – Razlikujemo med pragmatiko (vedo o povednosti izraza), semantiko (veda o pomenih izrazov) in semiotiko (vedo o znakih). Vprašanje je, ali so različni jeziki združljivi. Tako  znanstven kot poetičen jezik sta zgoščena. Znanstven jezik je eksakten, poetičen pa je sugestiven, pomensko odprt, ker je pomenska metaforizacija na nek način osvobajanje jezika. Besede pomlajujejo svet. Nekatere današnje besede imajo delno, druge pa skoraj povsem drugačen pomen kot je bil prvotni pomen. 

4 – Lyothard in Wittgenstein govorita o jezikovnih igrah. Lyothardu  pomenijo svet  življenja, Wittgensteinu pa igre moči. Razlikovati bi bilo treba med jezikovnimi igrami, ki so verjetno nekaj več kot vrste jezikov, in  igrami jezika. 

5 – Po Gacoinu-Marksu je za antičnega Pigmalijona značilna naslednja struktura: 
1. Pigmalion se zaljubi v ženski lik, ki ga je sam izdelal,
2. kip je oživel,
3. oživljanje je dovolila boginja Venera,
4. stvaritelj in stvaritev se poročita. 

Literatura

- Audi, R. (1995). The Cambridge Dictionary of Philosophy. New York. Cambridge University Press.
- Bacri, N. (1976) Fonctionnement de la négation. Etude psycholinguistique d'un problème d'énonciation. Haag. Mouton.
- Baudrillard, A. (1996). Transparentnost zla. Esej o ekstremnih fenomenih. Nova revija, 1996/ št. 165-166, str. 185-204.
- Blaganje, D. & I. Konte (1987). Modern English Grammar. Ljubljana. DZS.
- Boysson-Bardies, B. (1976). Négation et performance linguistique. Haag. Mouton. 
- Gacoin-Marks, F. (2007). Pigmalion. V: Smolej, T. (ured.). Tematologija. Ljubljana, Študentska založba, str. 137-149. 
- Chopra, D. (2006). Knjiga skrivnosti. Kdo sem? Od kod prihajam? Zakaj sem tu? Maribor, Litera. 
- Evans, G. & J. Newnham (1998). The Penguin Dictionary of International Relations. London. Penguin Books.
- Grosman, M. (1997). Književni prevod kot oblika medkulturnega posredovanja leposlovja.
V: Književni prevod. Ur. Meta Grosman in Uroš Mozetič. Ljubljana. Znanstveni inštitut Filozofske fakultete. Str. 11-48
- Habermas, J. (1985). Theorie des kommunikativen Handelns. 1. Band. Handlungsrationali taet und gesellschaftliche Rationalisierung. Frankfurt, Suhrkamp. 
- Habermas J. (1985). Theorie des kommunikativen Handelns. 2. Band. Zur Kritik der funktionalistischen Vernunft. Frankfurt, Suhrkamp. 
- Jaspers, K. (2000). Pogoji humanizma. Ljubljana, Društvo Apokalipsa.
- Kožul, F. (1970). Politička kultura in političko ponašanje v suvremenim političkim procesima. Politička misao, št. 1.
- Kren, T. (1995). Vrednote mladih. Radovljica, Didakta.
- Kunst Gnamuš, O. (1984). Govorno dejanje – družbeno dejanje.  Komunikacijski model jezikovne vzgoje. Ljubljana, Pedagoški inštitut. 
- Kunst-Gnamuš, O. (1991). Sporazumevanje med željo, resnico in učinkom. Ljubljana, Slovensko društvo raziskovalcev šolskega polja.
- MacIntyre, A., C. (2006). Odvisne racionalne živali: zakaj potrebujemo vrline. Ljubljana, Študentska založba. 
- Novak, B. (1981) Pojem protislovja v formalni logiki in dialektiki. Magistrska naloga. Ljubljana. Filozofska fakulteta.
- Perelman, Ch. (1993). Kraljestvo retorike. Ljubljana, Znanstveno in publicistično središče.
- Queneau, R. (1994). Vaje v slogu. Ljubljana, CZ.
- Quirk, R. in S. Greenbaum. (1997) A University Grammar of English. Harlow. Longman.
- Shaw, B. (1997). Pygmalion. Ed. Jaqueline Fisher. Harlow. Longman.
- Shaw, G. B. (1978). Pigmalion. V Nobelovci 41. Prev, in ur. Janko Moder. Ljubljana, CZ.
- Snoj, J. (1993). Med besedo in bogom. Maribor, Obzorja. 
- Škerlep, A. (1997). Družba v komunikaciji, komunikacija v družbi. Ljubljana, FDV.
- Toporišič, J. (1984). Slovenska slovnica. Maribor, Obzorja.
- Trček, J. (1994). Medsebojno komuniciranje in kontaktna kultura. Radovljica, Didakta.
- Trstenjak, A. (1995). Skozi prizmo besede. Ljubljana, SM.
- Ule, A. (1990). Filozofija Ludwiga Wittgensteina. (od traktata do Filozofskih raziskav). Ljubljana, Znanstveni inštitut FF.  
- Vreg, F. (1997) Sporazumevanje živih bitij. etološki vidiki komuniciranja, vedenja, delovanja in preživetja človeka in živali. Ljubljana. FDV.
- Welwood, J. (1997). Prebujenje. Odkrivanje svete poti v intimnih odnosih. (prevod Love and awakening. Discovering the sacred Path of Intimate Relationship). Ljubljana, Tangram.
- Welwood, J. (1999). Potovanja srca. Pot zavestne ljubezni. Ljubljana, Tangram.