Dr. Bogomir Novak 
Antropološka kritika psihoterapije in psihiatrije

Povzetek

V prispevku smo preverjali Massonovo hipotezo, po kateri je vsaka psihoterapija škodljiva. Njegovi argumenti so v tem, da pacienta-klienta terapevti in psihiatri degradirajo s tem, ko mu jemljejo dostojanstvo, ko z njim manipulirajo. Spreminjajo ga v poskusnega zajčka, vsiljujejo mu svojo voljo, čeprav so deklarativno humani kot Rogers. Nekateri so bili tudi spolno nasilni (Rosen, Honig) ali niso verjeli, da v ženske pripovedi spolnega nasilja kot Freud. 

Po drugi strani pa je povpraševanje po uporabi terapevtskih in psihiatričnih storitev čedalje večja, ker postaja družba bolna. Število psihoterapevtskih in psihiatričnih šol je že preko 500 in še narašča. Tudi znotraj psihoterapije obstajajo neizogibni poskusi in zmote znotraj zakona ponudbe in povpraševanja. Pri nas imajo psihoterapevti vsako leto strokovna srečanja na Rogli.  Ugotovili smo, da psihoterapije ne more biti konec že zaradi nesprejemljivih poskusov spreminjanja človeka. Antropološka kritika je pokazala njene stalne notranje omejitve, ki jih ima tudi človek kot problematično, odprto in protislovno bitje.  

Ključne besede: razvoj psihiatrije, vrste psihoterapij, v klienta usmerjeno svetovanje, pacient, kritika, antropologija. 

1. Uvodna zastavitev problema 

K temu razmišljanju me je spodbudila knjiga J. Massona Zablode psihoterapije,  ki je izšla v Ameriki že l. 1988, je še danes aktualna. Zastavil sem si nalogo soočanja z razlogi za in proti psihoterapiji. Kaj naj stori človek v stiski? Stiska je lahko izziv, kot to meni Žorž ali pa ni. Jasno je, da niso vsi klienti zadovoljni s psihoterapevtskimi in psihiatričnimi storitvami. Masson (2007) meni, da je to nezadovoljstvo posledica neenake delitve moči in vlog med terapevtom in klientom, kar opravičuje dvom vanjo. 

V zadnjem času naj bi spornost metod razreševala njihova izbirnost. Vprašanje pa je, ali mora klient šele najti pravega psihoterapevta. Massonov odgovor je, da pravega terapevta ni. Dejstvo pa je, da nekateri 'uporabniki teh storitev' tudi zamenjajo več psihoterapevtov. Vendar pa ta manira, da lahko tudi klient izbira in preizkuša terapevte, ne vodi nikamor, dokler klient sam ne prevzame (so)odgovornosti za svoje duševno zdravje. Ni vseeno, ali smo prepričani, da imajo samo nekatere psihoterapije prirojeno napako ali pa to napako posplošimo na vse, tudi na tiste, ki se še niso razvile. Massonova knjiga vsebuje prav to nerazlikovanje med 'vsemi znanimi' in 'vsemi možnimi' primeri psihoterapije. Ker zastopa radikalno negacijo psihoterapije, postane bralčevo poznavanje njenih razvojnih faz odveč, ker nobena ne odpravlja njene 'prirojene napake'.  
 
Danes govorimo že o terapevtski družbi (therapeutic society) in terapevtski industriji (therapy industry). Tematizacija tako širokih razsežnosti problema, na katerega smo zadeli kot v vrh ledene gore, presega okvire tega zapisa. Prav tako ne bomo razpravljali, kateri izraz je boljši za nudenje zdravstvene pomoči odjemalcu – terapija, psihoterapija ali psihiatrija. Pri uporabi teh izrazov je pomembno, za katero dejavnost imajo izvajalci certifikat in katere strani njihove pomoči želimo poudariti. 

Povpraševanje po psihoterapevtskih in psihiatričnih storitvah je že veliko in bo še naraščalo, ker se bodo pogoji dela in življenja v kapitalizmu zaostrovali. Tudi Perko v spremni besedi omenjene knjige piše o bodoči enopetinski družbi. Kot vemo delodajalci in managerji čedalje bolj povprašujejo po večstransko kompetentnih delavcih. Zato naloga (psiho)terapij ni več zgolj rehabilitacija in normalizacija stanja, ampak tudi razvoj osebnosti oz. duhovna rast. 

Očitno je, da industrializacija in komercializacija psihoterapije v kapitalističnih pogojih pomeni njen razvoj znotraj  zakona 'ponudbe in povpraševanja'. Dokler je povpraševanje po njej večje od ponudbe, kar pomeni, da je tistih, ki sprašujejo po teh storitvah večje od števila tistih, ki jim jo lahko ponudijo, ni Massonovo opozarjanje na zablode krik vpijočega v puščavi. Je pa eden redkih, ki bi tako psihiatrijo kot psihoterapijo ukinil za ceno perfekcionizma. Samokritičnost z učenjem na napakah ni odveč, ampak je lahko zelo produktivno, kar pa ne velja za defetizem. Slednjega od konjunkturne dejavnosti ni smiselno pričakovati. Tudi psihoterapevti se skušajo učiti hitreje od svoje konkurence, ujeti korak z novimi tehnikami in jih celo izumljati. Krmarijo med trgom in humanimi usmeritvami. Uspešna psihoterapija je za Massona contradictio in adjecto. Kolikor ta izraz pogojno uporabljamo, povejmo, da le-ta ne živi le od nesreče klienta, ampak od njegove želje po sreči, zadovoljstvu z lastnim življenjem, postavljanju na lastne noge, reševanju problemov in konfliktov itd. na deklarativni ravni se cilji terapije ne razlikujejo od ciljev njenih uporabnikov. Massonova kritika je usmerjena na razlikovanje deklarativne ciljne od dejansko dosežene ciljne ravni.  Njegova predpostavka je, da je tisto, kar prihaja v osebnost posameznika od zunaj,  bistveno slabše od tega, kar prihaja od znotraj. Njegov radikalen sklep bi bil, da terapevti s svojimi neustreznimi pristopi duševne bolezni pogojujejo, namesto, da bi jih zdravili. Napaka je že v samem sistemu zdravljenja, ne pa v njihovih 'otroških boleznih'. 

Psihiatričnih bolnikov je čedalje več. Tudi na ljubljanski psihiatrični kliniki bolniki ležijo po tleh. Vsako leto je večje povpraševanje po teh uslugah.  Dejstvo je, da je čedalje več ljudi psihosomatsko in duševno bolnih (Zupanič, M., 2007). Dejstvo je tudi, da psihoterapevtske in psihiatrične tehnike ne morejo ustrezati vsem bolnikom. Hiba psihiatrov in psihoteravtov je, da se čutijo  premočne nad pacienti. Toda prav v tem je njihova nemoč, ki se sreča s priučeno nemočjo klientov in pacientov. 

Po drugi strani pa tudi psihoterapija in psihiatrija odklanjata paciente. Naša javna psihiatrija nima več prostora, privatni psihoterapevt si ga pa naredi, ko reče pacientu »jaz ne razmišljam tako kot vi.« ali še bolj določno »intelektualci nas ne razumejo«. To je tako kot bi učitelj v šoli sprejemal le konvergentne učence in o spornih vprašanjih z njimi sploh ne bi debatiral. Psihiterapevti se pacientov tudi na različne načine izogibajo z ugotovitvami, da prihajajo iz problematičnih družin, so konfliktni in depresivni. Masson opaža, da jim dajejo nalepke 'niste primerni za psihoterapijo'. Sami zase pa vedo, da niso vsemogočni. So pa psihoterapevti ljudje, ki verjamejo, da vedo, kaj je najboljše za paciente in (ne)hote zanikajo resnico teh drugih. Pred takimi morda ne čutimo strah, da bi nas izničili, čutimo pa, da nam ne bodo stali ob strani, ko jih bomo rabili. Za svoje najvišje aspiracije bomo morali poiskati drugo podporo.   
Kot bomo videli v nadaljevanju nastajajo nesporazumi v razumevanju razvojnih faz psihoterapije (usmerjenost na vzrok bolezni, na definicijo problema, ne skupno reševanje).
  
S tega vidika ni nenavadno, da občutijo psihiatri strah pred intelektualci. Predvsem niso vsi prepričani, da se da razumsko reševati probleme, drugi niso pripravljeni na dialog (to je Ahilova peta psihiatrije sploh?), tretji menijo, da se da reševati problem le na behavioralni ravni, na ravni eksperimenta in kontrole poteka itd. Očitno je, da se tega strahu psihiatri zavedajo, ni pa očitno, ali ga ustrezno interpretirajo. Intelektualnost vključuje dvom v pravovernost njihovih diagnoz in ukrepov. Pomeni težnjo h kompleksnem uvidevanju , za katerega psihiatri zaradi množice uporabnikov njihovih storitev nimajo časa. Intelekt pomeni samostojno držo, psihiater si pa vsaj naskrivaj želi odvisnosti in dominacije. Konflikt med klientom intelektualcem in psihiatrom je znotraj potrebe nadzora. Nezreli klienti so bolj upogljivi in ubogljivi.  Psihiatri imajo kot vsak drug poklicni profil svoje razvojne faze. Težava za kliente je v tem, da jih morajo sprejeti kot kriterij svojega ravnanja, čeprav se bo v prihodnosti odnos med normalnostjo in nenormalnostjo spremenilo. 

2. Massonova negativna ocena psihiatrije in psihoterapije

Knjiga Jeffreya Massona Zablode psihoterapije je prevod knjige Against Therapy: Emotional Tyrany and the Myth of Psychological Healing. Po svoji radikalnosti negiranja same ideje psihoterapije presega vse dosedanje. Spremno besedo za to knjigo sta napisala Perko in Rugelj, uvod vanjo pa D. Rowe in Masson sam.  Omenjena knjiga ima naslednja poglavja: 1. Prazgodovina psihoterapije, 2. Dora in Freud, 3. Ferenczijev skrivni dnevnik in eksperiment z vzajemno analizo, 5. John Rosen in direktna psihoanaliza, 6. Spolnost in nasilje v psihoanalizi, 7. Težave v dobrohotnem pristopu: Carl Rogers in humanistična psihologija, 8. In še več: družinska terapija, gestaltterapija, feministična terapija, terapija za žrtve incesta, ericksonovska hipnoterapija in eklekticizem. Kot je nakazal Masson, se standardi ustreznega pristopa terapevta k pacientu zvišujejo.1 Kot je imela v 20. stoletju večina terapevtov pristope svojih kolegov v 19. stoletju za malomarne, se lahko to zgodi tudi terapevtom v 21. stoletju, ki bodo ocenjevali stanje terapije v 20. stoletju. Masson se očitno šteje za njihovega predhodnika.  Očitno pa je, da se postavlja na stališče nezadostnosti pomoči drugemu na psihoterapevtskem področju.

Po Massonu psihiatrija kot veda o zdravljenju duševnih bolezni za razliko od medicine diagnosticira (etiketira, stigmatizira) obnašanje, ki ga konformna družba ne mara. Še nedavno je bila to homoseksualnost, jutri bo to verjetno homofobija. Če se nekdo okliče za mesijo, misli da fluorescentna svetila govorijo z njim, ali da je devica Marija, postane primer takšnega obnašanja. Takšne ljudi psihoterapevti označijo za bolne in jih velikokrat pošljejo na zdravljenje proti njihovi volji. V zgodovini psihiatrije, ki jo Masson na kratko prikaže, je bil Erickson prvi, ki je namesto dotedanjega odnosa psihiater – pacient uvedel vsaj navidez enakovredno relacijo psihoterapevt – klient. Psihoterapija je postal splošnejši izraz, ker niso vsi psihoterapevti psihiatri. Psihiatri izhajajo iz medicinskega znanja, medtem ko psihoterapevti (v ožjem smislu) zdravijo lažje psihološke težave in motnje. Danes se uveljavlja svetovanje na vseh področjih dejavnosti.  
 
Masson sam je bil nekaj časa psihoanalitik, ki je zdvomil v uspešnost psihiatrije sploh v njeni nameri pomoči pacientom. Psihiatrična diagnoza namreč temelji na socialnih, političnih in estetskih vrednotah kot socialnih in političnih standardih.  Kljub temu, da je povpraševanje uporabnikov psihiatričnih in psihoterapevtskih storitev pri nas in v tujini večje od ponudbe, Massonovo opozarjanje na zablode psihiatrije ni zgolj krik vpijočega v puščavi. Sodi v sklop popularne literature proti terapiji (against therapy). 

Za razliko od medicine psihiatrija diagnosticira (etiketira, stigmatizira) obnašanje, ki ga konformna družba ne mara. Pred časom je bila to homoseksualnost, jutri bo to homofobija. Če se nekdo okliče za mesijo, misli da fluorescentna svetila govorijo z njim, ali da je devica Marija, postane primer takšnega obnašanja. Takšne ljudi psihoterapevti označijo za bolne in jih velikokrat pošljejo na zdravljenje proti njihovi volji.

Massonova kritika je usmerjena na razlikovanje deklarativnih ciljev od dejansko doseženih ciljev terapije.  Psihoterapija bi bila upravičena le, če bi v celoti sprejemala posameznika s težavami takšnega, kakršen je. Ker pa ga vsaka psihiatrija in psihoterapija skuša spreminjati, to pomeni, da ga ne sprejema. Dvom v psihoterapijo je upravičen, ker psihoterapija z družbenega vidika ni dogma, čeprav bi psihoterapevti to želeli.  Masson je to knjigo napisal v imenu nezadovoljnih klientov in dvomečih psihoterapevtov v pomoč pri zdravljenju psihičnih motenj. Massonov nadaljnji protiargument je premoč psihiatra oz. psihoterapevta nad pasivnim pacientom in vsiljevanje svojih predsodkov njemu. Zlasti škodljiva je (bila) biološka bolnišnična psihiatrija, ki učinkuje na pacienta z medikamenti in elektrošoki.      

Pogubno za paciente je, da ima patronat nad njihovim duševnim zdravjem psihiater, ki pa nima osebnega odnosa do njih. V eroziji osebne odgovornosti je očitno najbolj pogubni učinek psihiatrije na ameriško življenje. psihiatrija je navidez uspešno nadomestila veliko delov posameznikove odgovornosti s t. i. objektivnimi diagnozami in s pseudoznanstveno razlago deviantnega obnašanja.

Masson je posebej izpostavil primer Freudove pacientke Dore, ki se je feministično uprla njegovemu pristopu. Nekateri psihoanalitiki so Doro označevali kot zoprno osebo, ki daje prednost maščevanju pred ljubeznijo. Vendar pa jo Masson kot pacientko vzame v zaščito iz prepričanja, da bolje poznala svoje življenjske težnje kot Freud, ki je svoj neuspešen primer tudi opisal. Freud je za razliko od svojih kolegov priznaval zapletenost svojih primerov in do njih ni bil površen. Tako je behavioristična metoda, ki je prišla k nam, deklarirano hitra in učinkovita, vendar pa je tudi predvsem površinska. Vsak pacient bi moral prav tako samostojno razmišljati kot Dora in zapustiti terapevta, ki mu ne ustreza. Ferenczi je kot sodobnik kritiziral Freuda, ki pa za nobene kritike (vključno z Jungovimi) ni bil dostopen.  Kot direktor za arhive Freuda je ugotovil, da je Freud napravil napako, ko je v kasnejši fazi opustil teorijo otroške spolne zlorabe. Ferenczi je v svojem dnevniku, ki je izšel šele posthumno, obupaval tudi nad svojimi pristopi k pacientom. Že Ferenczijev dnevnik dopušča sklep, da je vsaka terapija škodljiva za pacienta in da neškodljive terapije ni. Freud je živel v zanikanju. Ni prenesel kritike in ni priznal realnosti spolnega nasilja. 

Masson pripisuje Jungu večje teoretske kot praktične zasluge za razvoj psihiatrije. Slabosti vidi v tem, da je pacientom vsiljeval svoje religiozne poglede kot to delajo še nekateri. Boril se je za ohranitev psihiatrije pod nacističnim režimom, kar pomeni, da je bila delno podobna z njim.   

Masson priznava, da je Freud je za razliko od svojih kolegov priznaval zapletenost svojih primerov, zato jih je vestno analiziral. Masson sklepa, da ni toliko pomembno, koliko se psihiatri in psihoterapevti za humane pristope deklarirajo, pomembneje je, kako jih pacient doživlja oz. koliko mu dejansko pomagajo. John Rosen je v ZDA zdravil agresivnost pacientov po 'direktni metodi', kar pomeni z grožnjo še večjega nasilja. Vstopal je v njihov svet iluzij in jih prisilil, da se soočijo z realnostjo. Žal še danes večina psihiatrov zagovarja Rosenovo metodo.  

John Rosen je v ZDA zdravil agresivnost pacientov po 'direktni metodi', kar pomeni z grožnjo še večjega nasilja. Vstopal je v njihov svet iluzij in jih prisilil, da se soočijo z realnostjo. Še danes večina psihiatrov zagovarja Rosenovo metodo.  V primerjavi z Rosenom in Honigom in drugimi terapevti Rogers kot humanistični psiholog ni delal spolnega zlorabe nad pacienti. Postavil je enostavna pravila, ki so omogočala do0stop tudi manj veščim terapevtom. 1. pristnost - bodi to, kar si, 2. sprejetje klienta kot samosvojo osebnost, 3. vživi se v klienta. Rogers je bil eden glavnih v gibanju za razvoj človeškega potenciala. Zavračal je medicinski model duševnih bolezni. Terapevt je uglašena osebnost, klient pa ni, ker je prestrašen. 

Terapevt čuti iskreno in prijateljsko skrb za klienta, če klient ne čuti te skrbi, še ni ozdravljen, se mu še upira. Za Rogersa ni mogoče, da terapevt ne bi čutil iskrene skrbi do klienta. Tega ni mogoče predpisati z zakonom kot ni mogoče predpisati ljubezni. 'kot svoj lasten svet'. Problem zanemarjanja negativnih možnosti je prisoten v vseh Rogersovih teorijah. V zgodovini psihologije obstaja veliko primerov, ko terapevti niso bili sposobni razumeti tega, kar jim povedo klienti. Tudi Dorin primer je takšen. Terapevt je pogosto menil, da so si ženske le umišljale, da so bile spolno zlorabljene. 
 
Masson se sprašuje, kako naj klient ve, da se je psihoterapevt vživel vanj. Kot drugi psihote-rapevti je tudi Rogers je delal proti volji klientov in jih npr. prisilno obiskoval v celicah, ko so ti želeli biti sami. Kliente so uporabljali kot poskusne zajčke in jih je silili, da so reševali gore psiholoških testov. Ni si zastavil dileme, ali si je bolje zatiskati oči pred nepravičnostjo ali pa živeti s krivdo.  Paciente v bolnišnicah so tiranizirali, vendar se Rogers tega ni zavedal. Skoraj ničesar ni pisal o dejanskih travmah klientov. Imel je strahotno pomanjkanje čuta za spozna-vanje zlorab, kar je tipično za psihoterapijo z distanco. Pogosto je besedno parafraziral kliente, tako da so ga celo kolegi v tej točki kritizirali. Klienti so se naveličali njegovega ponavljanja. Spreminjal je njihov kontekst in dodajal svoje predsodke. Čeprav ni imel veliko čuta za kliente, velja v svetu za humanističnega psihologa. Primer Rogersa kaže, da ni toliko pomembno, koliko se psihiatri in terapevti za humane pristope deklarirajo, pomembneje je, kako jih pacient doživlja.

Po Massonu nobena reforma psihoterapije ne more odpraviti teh zmot, ker so del psihoterapije. Zato brezizjemno kritizira družinsko terapijo, gestaltterapijo, feministično terapijo, terapijo za žrtve incesta in ericksonovsko hipnoterapijo.2 Masson ne omenja tistih terapevtov, ki se naslanjajo na duhovne vrednote in religijo. Perls je bil brezčuten do žensk in članov svoje družine. Pri gestaltterapiji, ki izrašča iz gestaltfilozofije, gre za združitev plodnega uma in plodnega okolja. Perls je zaradi prepričanja, da lik (gestalt) lahko reši človeštvo nestrpno kritiziral tiste, ki niso verjeli v (pristna) čustva. Perls je nestrpno kritiziral tiste, ki niso verjeli v (pristna) čustva. Človek, ki ima 'luknjo' misli, da ga bodo vsi poslušali, njemu pa ne bo treba drugih. V družinski terapiji postane odkrito to, kar je še prikriti pri individualni. Feministične terapevtke (J. Herman, F. Rush, L. Armstrong, D. Russell) lahko uporabljajo različne pristope vključno s psihoanalizo. Feministke so podobne moškim vzornikom v težnji po elitizmu. Feministke so videle v psihiatriji orodje pqatriarhalne dominacije.   

Erickson je bil prvi psihoterapevt, ki je bil avtoritarno3 prepričan, da lahko spreminja obrazce človekovega vedenja, tako da z njim manipulira. Za njegove predhodnike je bilo to sekundarnega pomena. Šele Erickson je terjal popolno poslušnost od klientov. V ta namen jih je tudi hipnotiziral. Klienta je treba prisiliti, da sprejme psihoterapevtove definicije in se hitro spremeni. Psihoterapevt se v klientovem imenu odloči zanje. Pri tem je prepričan, da je tem bolj učinkovit, čim bolj je nad njim. Ericksonovska hipnoterapija je precej avtoritarna. Sicer je res, da je težko razlikovati med avtoritarnostjo in avtoritativnostjo, vendar slednjo klient pogosto občuti kot prvo.   

Po ameriškemu psihologu nemškega rodu Eriksonu (1902-1994) se identiteta nanaša na podobnosti in kontinuiteto med lastno duševno konstrukcijo in nekaterimi vidiki okolja. Erik Erikson ima največ zaslug za psihološko razumevanje identitete in občutka identitete ter dosežka oz. izgube identitete. V petdesetih letih je razvil teorijo o razvoju identitete od otroštva do odraslosti.

Razvojni modeli identitete poudarjajo, da se identiteta sestoji iz neprestanega prilagajanja na čas. Erikson  kot razvojni psiholog je naklonjen pozitivnemu vrednotenju identitete, za katerega je bil pojem identitete osrednji pojem razvoja. Njegov koncept identitete pripada procesom uglasitve in regulaciji medsebojnosti, tako notranji kot zunanji. Osredotočil se je na medsebojno igro med individualnim življenjskim potekom in socialnimi oblikami skupnosti. Zanj je jaz nosilec integrativne funkcije notranje identitete. Notranja identiteta je za Eriksona predvsem doživljanje lastne enakosti in identičnosti v času. Je temeljni občutek posameznika, ki ima tudi sam funkcijo vzdrževanja svoje lastne koherence in kontinuitete v času. Za Eriksona »vse kar raste vsebuje temeljni načrt, iz katerega rastejo deli, pri čemer ima vsak del nekaj časa premoč, dokler ne zrasejo vsi deli v celoto, ki funkcionira«. 

Massen zavrača psihiatrijo in psihoterapijo zaradi njunih zunanjih motivov, ker služita dobičke na tuji nesreči, zagovarjata družbeno konformne kriterije poslušnega državljana in služita kriterijem svoje stroke. To ne pomeni, da psihoterapevt ni prijazen, dobronameren ali iskren. Pomeni pa, da okvir njegovega delovanja ni pravilen.    

Perko in Rugelj se z Massenovim kritičnim pristopom do psihiatrije in psihoterapije načelno strinjata. Vendar pa Perko zagovarja Rugljev pristop, tako kot Rugelj  razume svojega. Ta pristop že presega uradno psihiatrijo v smislu verbalne pomoči pacientu. S pacientom ne govori več na dolgo in široko o njegovih težavah – motnjah, ampak mu predpiše aktivni boj s svojo neuspešnostjo na osnovi spoznanj socialne andragogike. Lahko bi imenovali ta pristop tudi za socialno antropološkega, ker se človek tako, kakor se je učlovečil, učlovečuje še naprej z delom, športom, branjem, pisanjem, pesnenjem, kadar postane zaradi krize in nerešenih problemov in konfliktov neuspešen. Posameznika v bistvu zmoti to, da ni uspešen na različnih družbenih področjih, kjer bi moral izkazovati kompetentnost in kompetitivnost. Stiske so lahko izziv, če so klienti pripravljeni spremeniti napačne, odvisne življenjske stile. 

Masson trdi, da se je Jung iz strahu pred ukinitvijo psihiatrije povezoval z nacisti. Bistvena napaka je, da se je hotel izogniti vprašanjem, ki so najbolj stvarna. V smislu s preteklostjo pacientov in njihovim družinskim ozadjem. Njegova preteklost je bila omadeževana z nacisti. Do pacientov je bil brezoseben.

Masson ocenjuje transfer kot psihiatrično metodo za v osnovi infantilnega in incestnega. Psihiatre skrbijo spolne zlorabe. Erickson je bil prvi strateški terapevt. Naloga terapevta je, kot trdi Haley, da hitro spremeni pacienta. Zelo tanek led je med avtoritativno in avtoritarno držo. Četudi na to opozorimo, se da to kaj hitro zamenjati, ker pacienti  avtoritativno občutijo kot avtoritarno. Vse vrste terapij (razen feministične) zanemarjajo družbene krivice, se premalo zanimajo za probleme zlorab in sprejemajo status quo v politiki. Skratka: kažejo premalo zanimanja za svet. Če ima pacient težave, ki se ne ujemajo s teorijami terapevta, jih le-ta prikroji tako, da se ujemajo. Zato terapevti skušajo svoja stališča vsiliti pacientu. Če bi eno od stališč spremenili, se lahko podre celotna struktura statusa quo v stroki. To, kar ponudijo, je mnogo manj od tega, kar bi radi ponudili ali do tega, kar od njih pričakuje pacient. Nekatere klišeje sprejemajo za globoke resnice. V komunikaciji o klientih in klientov o njih kroži veliko mitov; npr. da so zanje zadnja možnost. 

Očitno je, da psihoterapija sama ne more pozdraviti pacienta, zlasti še, če razumemo zdravje v najširšem smislu kot telesno in psihosocialno blagostanje. Masson že sam piše tudi o psihoterapevtih kot o eklektikih, ki se sicer (pre)malo sklicujejo na druge smeri, iz katerih so najboljše strani prevzeli. Danes bi pisal o integrativcih in alternativcih. Masson ima pred očmi predvsem javno psihoterapijo, ne pa privatne, poudarja predvsem slabe strani, ne pa dobrih. Vsako nehotno in nezaželeno spremembo pacienta šteje za neodpustljivo, nezaželeno in vsiljeno napako. Klienti se nahajajo na spolzkem terenu, ker današnji psihoterapevti znajo svoje posege komunikacijsko predstavljati kot nekaj najboljšega zanj. Masson seveda ve, da psihoterapevt ni izven družbe delujoče bitje, vendar pa se mu zdi, da je preveč zasidran v družbi. Njegova kritika psihoterapije je implicitna kritika družbe in njenih vzorov, iz katere izhaja. Kot je pokazal v poglavju Jung med nacisti bi lahko pokazal tudi v poglavju Erickson ali Perls med narcisi, da je vsakokratna psihoterapija obenem vsakokratna ideologija ali korekcijsko ogledalo te družbe. Ni nenavadno, da je Lasch sredi 80. let kritiziral ameriški narcizem. Danes poznamo že odnosno ali relacijsko terapijo. Odnosni vidik terapevta in klienta brez teorije šteje Masson kot mit, ki pogosto ugotavlja,  da nesorazmerje moči med njima deluje proti volji klienta. V realni odnos sicer psihoterapevt in klient vstopata načelno enakovredno, vendar pa je zlorab vseeno veliko. Danes je že čez 500 psihoterapevtskih šol4, ki jih razvrščamo npr. na suportivne in rekonstrukcijske. To pomeni, da se psihoterapija razvija. Klientu pa še vedno ostane vprašanje, ali naj kot Dora zapusti psihoterapevta, ki mu ne odgovarja, ga zamenja ali pa naj se pozdravi t. j. postavi na noge sam.   

Psihoterapija bi bila upravičena le, če bi v celoti sprejemala posameznika s težavami takšnega, kakršen je. Toda, če terapevt razume s tem sebstvo, pacient pa mali jaz, je med njima že konflikt. Ker pacienta (skoraj?) vsaka skuša spreminjati, to pomeni, da ga ne sprejema. Dvom v psihoterapijo je sicer upravičen, ker psihoterapija z družbenega vidika ni dogma, čeprav bi psihoterapevti to želeli.  Masson je ostal skeptičen do razumevanja sočloveka zlasti s strani psihoterapije. Zato so njegove zadnje knjige posvečene vedenju živali, ki ne lažejo o ljubezni.  
Tako prepušča posameznika njegovim protislovjem, vendar pa tudi sodbo njegovega dela kontraverznim interesom uporabnikov in izvajalcev terapevtskih storitev.

Bohak, J. & Možina, M. (2004) se v njunem prispevku opredeljujeta  za terapevta, ki bi moral biti čim bolj kompetenten podobno kot učitelj v šoli. Čim bolj je profesionalno večstransko kompetenten, tem manj zdrsov, stranpoti in zastojev ali celo prekinitev terapije lahko pričakujemo. Za to osebno rast sta potrebna dva pogoja – samozavedanje in dokvalificiranje.
 
Namesto, da bi terapevt pomagal iskati resnico tistim, ki so doživeli travme že v zgodnjem otroštvu, se vede do njih nonšalantno in jih po možnosti od tega še odvrača že zato, ker je razumel Lukasovo drugače kot Millerjevo, družinsko terapijo drugače kot samoaktualizacijo posameznika.  Postavlja se nad klienta avtokratsko, kot guru ali zen mojster, ki šteje najbolj zapletena življenjska vprašanja kot koane, ki jih sploh ni treba reševati. Popreproščenost, pred katero svari M. S. Peck (1993, 1995), je zanj le preprostost za vse povprečne priložnosti, za konformno obnašanje.      

Masson seveda ni prvi antipsihiater. Antipsihiatrija je cvetela že v 19. stoletju. V drugi polovici 20. stoletja so jo uveljavljali Foucault (Madnness and Civilization, 1961), Szasz (The Myth of Mental Illness, 1960), E. Goffman (Asylums, 1961).  Ker pa ne omenja tistih psihoterapevtov in psihiatrov, ki se naslanjajo na duhovne vrednote in religijo, bomo razvojno sliko dopolnili s Franklovo logoterapijo in s konceptom duhovne rasti M. Scotta Pecka, ki se pri uspehu svojih terapij sklicuje na božjo milost in s svetovno znanim Williemom Glasserjem. Še prej pa si oglejmo 'bolan' poskus psihiatrije, da bi obdržala pojem duševne bolezni in ga celo razširila.

3. Je psihiatrija trda, mehka ali nikakršna veda? 
3.1. Bolan pritisk psihiatrov – spreminjanje človeških slabosti v bolezni
 
Kot reakcija na brezpredmetnost psihiatrije si lahko psihiatrija nakopiči tako kot sodstvo preveč dela. Kot ne moremo vloge sodstva ukiniti v mediaciji oz. poravnalnih svetih, tako tudi ne moremo vloge psihiatrije ukiniti v 'zdravih komunah'.  Psihiatri so t. i. zgledni presojevalci duševnega zdravja. Po I. Savodniku (Savodnik, 2006), ki je kot psihiater in filozof profesor na univerzi UCLA v Kaliforniji povzemamo diagnozo o bolnem pritisku.  Ameriško psihiatrično združenje se specializira v tem, kako spremeniti običajno šibkost človeka v bolezen. V zadnjem letu so se v Ameriki v raznih psihiatričnih časnikih pojavili oglasi o potencialnem zdravljenju za plašnost, sindrom, ki še uradno ni dobil nalepke bolezen. Po Massonu se v medicini takšno naraščanje bolezni ne dogaja, ker ima psihiatrija več opraviti z ideologijo kot pa z znanostjo.

V ZDA obstaja 'Diagnostični in statistični priročnik o mentalnih boleznih ali DSM-IV', ki ga izdaja združenje. Očitno je, da si to združenje enostavno izmišljuje mentalne bolezni že zadnjih 50 let. Originalni priročnik se je pojavil že 1952 in je vseboval 107 diagnoz na 132 straneh. Druga izdaja se je zgodilo leta 1968 s 180 diagnozami in 119 stranmi. Leta 1980 je združenje izdalo priročnik s 496 stranmi in 226 diagnozami. Nato je leta 1994 priročnik narastel na 886 strani in 365 diagnozami. To pomeni, da so se duševne bolezni povečale 340% v zadnjih 42 letih.
 
Psihiatrična diagnoza temelji na socialnih, političnih in estetskih vrednotah. Naravni korak je uporaba socialnih in političnih standardov, da se ustvari psihiatrična diagnoza, ki se uporabi za vpliv na javno politiko. Zgodovinsko gledano se je ta vpliv najbolj poznal v zagovoru norosti in afektih pri zločinih. Tudi afekte si posamezniki izbiramo, zato zločin iz afekta ne bi smel biti opravičljiv.  

Ameriška kultura bi pridobila veliko, ko ne bi ameriško psihiatrično združenje spreminjalo etično dobro in zlo v zdravo in bolno. Zadnja stvar, ki jo ZDA potrebujejo, je več samo napihujočega, lažno ponotranjenega in prekomerno samozavestnega govorjenja o ljudeh, ki si sami ne morejo pomagati. Raje upoštevajte Voltairov rek: Obdelujete naše vrtove in bodite odgovorni za to, kdo in kaj smo. 

Premoč psihiatrije nad pacientom smo videli v filmih Let nad kukavičjim gnezdom in Deževni človek (Rain Man). Na nižji stopnji se dogaja, da niti terapevt ne verjame v svojo pomoč pacientu. Terapevt verjame v kartezijansko dobronamernost Boga. Ta bog mu ohranja distanco do klienta, ki vseeno verjame vanj. 

Ne gre le za slabosti (weaknesses), ampak za motnje, težave, probleme, stiske, ki terjajo določeno ukrepanje, da se ne poslabšajo, poglobijo in osebnosti ne poškodujejo. Spodnja tabela kaže na različne vrste sprememb. Predvsem bi se morala terapevt in klient vprašati, kdaj je potrebno zdravljenje in kdaj samo svetovanje, na kaj je treba paziti. Terapevt ima več izkušenj o tem kot klient, kdaj je verjetno, da se določene psihosomatske spremembe  poslabšujejo in kdaj je verjetno, da se razvijajo pozitivno, benigno.   

3.2. Klientov odnos do osebnih sprememb

To je polje monopolizmov in pluralizmov, ki bi ga lahko kot ljudje, ki smo in ki nismo odvisni od polja, proučevali zelo dolgo brez enoznačnih rezultatov. Lahko se vprašamo tudi po stopnji tveganja pri spuščanju v takšen (ne)kooperativen odnos klientov in terapevtov. V pomoč nam bo tabela odnosov do sprememb in do duhovne rasti.  
  
                                       Tabela kakovostno različnih sprememb
   
 Enostavne 	Kompleksne	
Stihijske 	Načrtovane	
Ciklično – ponavljajoče 	Večsmerne in nenadne	
Pričakovane 	Nepričakovane 	
Zunanje 	Zunanje in notranje	
Parcialne 	Celovite in smiselne	
Urejene 	Kaotične 	
Kvalitativne 	Kvalitativne in kvantitativne	
Kozmične 	Družbene in individualne na vseh ravneh dejavnosti	
Počasne in postopne	Hitre in pospešene 	

Prav tako kot vrste osebnih sprememb lahko opozorimo tudi kvalitete osebnega odnosa do duhovne rasti: delen - celovit, kratkoročen – dolgoročen, sistematičen – priložnosten, površinski – globinski itd.  

Intelektualci za razliko od drugih klientov pričakujemo od psihoterapevtov globlji, kompleksnejši, konceptualno transparenten, osebno prilagojen odnos psihoterapevtov do njih. terapevt in klient običajno nista na isti stopnji ozaveščenosti, ne vrednotita mentalnih travm (ran, bolečin, trpljenja) enako. Podobno kot psihoterapevti raje zavračajo intelektualce kot da bi sprejeli intelektualne načine razmišljanja tudi nekateri klienti raje zavračajo boleči terapevtski tretma kot da bi sprejemali za njihovo zdravje potrebne spremembe. Tako se dogaja, da oboji z umazano vodo iz banje vržejo tudi otroka. mnogi se zaradi slepe vere v kozmične spremembe zadovoljijo le s kratkoročnimi učinki  novih naukov in nanje nanašajočih nasvetov. 

Nevroza je kot osebnostna nezrelost vzrok vseh mentalnih stisk. Nevroza je posledica zgodnje prikrajšanosti. Večinoma velja, da so otroci takšni, kakršni so bili starši in njihovi predniki. Zaradi manjvrednostnih kompleksov razvojno zaostaja za sovrstniki. Hornayeva je nevrotike sistematično analizirala in je ugotovila, da jih patološke družine proizvajajo v smislu pomanjkanja toplega vzdušja in osnovne varnosti. Vzrok zanjo je neustrezen, sovražen (ali hladen, zanemarjen, odlagajoč – čakanje kot kazen) odnos staršev do mene. 

Danes se 'vse da', vprašanje je le, za kakšno ceno in v katerem času. Na ta način se preigrava celo na terenu psihoterapije obe inačici Feyerabendove 'proti metodi' in vse gre. Mislim, da sta obe komplementarni. Negativni del Rugljeve terapije je, da posameznika najprej spravi v regresivno stanje, da vidi, kako beden je. Tako začne delovati spodbudno 'motivacija proti'.  

Čeprav nevrotike psihiatri opredeljujejo kot vsestransko nezrele, jih je malo izmed njih pripravljeno opraviti vsestransko rehabilitacijo. Zato bi biol prvi konsenz med psihoterapevtom in klientom v priznanju, da osebni oz. duhovni razvoj – rast obstaja v smislu reševanje problema. V nadaljnjem koraku bi se oba domenila za smeri in stopnjo razvoja. Seveda pa tega ne bosta storila, če gre obema le za reševanje iz dna ali iz vode. 

Vprašanje je, kdo komu (ne) zaupa. Zaupanje je tako kot nezaupanje vzajemni afekt in efekt.  Tisti, ki to prvi opazi, bi moral drugega v navezi na to opozoriti, sicer prihaja do nesporazumov. Dogaja se, da psihiater zaradi prepričanja v svoje strokovne kompetence pričakuje od pacienta večje zaupanje, kot mu ga je ta sposoben podariti. Peck celo predvideva, da je to zaupanje tolikšno, da preraste v njun ljubeč odnos, ker ve, da ti primeri niso redki. Vemo tudi, da so pacienti že pogosto opozarjali na pogubne učinke zdravljenj. Kot starši, policisti, učitelji in vlada tudi psihoterapevti trdijo, da delujejo klientu v prid. Massona je zmotilo prav to, kar zmoti vsakega razočaranega klienta, namreč vnaprejšnje prepričanje terapevta, da ima vsaka njegova dobronamernost tudi dobre učinke. 

Peck meni, da je uspešna psihoterapija možna le pri nevrotikih, ki se zavedajo odgovornosti  za svojo polomijado. Prevzgojno delo je izredno zahtevno. Gre za brezkompromisno rušenje vseh slabih vzorcev. Freudovo tezo, da je prihodnost psihoanalize v biologiji bi korigirali v tem smislu, da jo vidimo v nevrologiji. Psihoanalizo povezujejo pri nas z družbenim dogajanjem pod vpliva Lacana Balažic, D. Rutar, S. Žižek. Gostečnik in Erzan sta se od nje že poslovila.  Freud je o psihoanalizi še bolje pisal kot jo je uporabljal. Imel je izjemne ideje. Pravzaprav je imel glede dveh točk enak pogled kot kasneje Dostojevski: 1. sposobni smo velikega trpljenja in 2. človeka se ne da smiselno definirati le z enega zornega kota.
    
Sam terapevt naj bi živel življenje, kakršnega pričakuje od klientov. Podira tabuje psihoterapije. Rugelj imenuje svojo smer psihiatrije za socio-andragoško nasproti nadzorovalni (Szasz), ki skrbi za izločitev nezaželenih oseb in družbe in terapevtski, ki sloni na medikamentih (npr. trankvilisti) na osnovi sedenja in govorjenja brez praktičnih vaj.                            
  
Če klient misli, da bo terapevt zaradi njega spremenil svoj nazor, zapravlja z njim čas in . denar. Vprašanje je, kako biti pravi terapevt sam zase. Ne glede na to, koliko smo stari, ne glede nato, kolikokrat smo že poskusili, ne glede na to, kdo bi nam kaj odsvetoval pojdimo dalje. Tragično je, da terapevti in  psihiatri vztrajajo v poslu, čeprav vedo, da jim redko uspe. 
   
3.3. Prihodnost Glasserjeve realitetne, kontrolno izbirne teorije in terapije 

Tudi Glasserjeva šola izhaja iz celostne antropološke utemeljitve dobrega učitelja, ki zadovoljuje vseh pet vrst potreb: 1. preživetje in razmnoževanje, 2. pripadnost – delo, ljubezen, sodelovanje, 3. moč samouravnavanja; 4. svoboda in 5. zabava. Učitelj in učenec sta v podobnem položaju kot terapevt in klient, ker gre za podobno odgovornost. Pri tem se je treba zavedati, da se otroci učijo usklajevanja potreb svoje osebnosti od staršev in učiteljev. Zastopniki te teorije predpostavljajo notranjo disciplino, ki posamezniku omogoča, da postane  odgovoren za svoja dejanja. Posebej pomembno za starše,  vzgojitelje in učitelje  je prepričati otroke, gojence in učence, da sprejmejo odgovornost  za  svoje delo  v  šoli, ne da bi jih obsojali  za  njihovo  neodgovornost.
Kjer so Glasserjevo teorijo radikalneje uporabili, so nastale šole brez oddelkov in razredov, brez ocen in spričeval, kot jih poznamo mi. Podobne so učnim delavnicam, odnosi med učitelji in učenci so prijateljski, še najbolj spominjajo na odnose v supervizijskem procesu. Najpomembnejši pri tem je spremenjen način gledanja na motivacijo in vedenje ljudi. To je premik od poskusov zunanjega motiviranja in nadzora obnašanja drugih k notranjemu motiviranju posameznika, ki je odgovoren za izbiro obnašanja in delovanja.

Nekatere  osnovne šole v Sloveniji uresničujejo Glasserjev pedagoško pojmovanje vzgoje. V osnovni šoli Janka Glazerja Ruše ga uresničujejo eno razredno uro tedensko z namenom, da bi to po transferu vplivalo na celotni pouk. V letih 1996 in 1998 so izvedli obsežni evalvaciji šolskega dela in ugotovili nekatera vzpodbudna dejstva. Zmanjšalo se je število negativnih ocen, občutno manj je vedenjskih problemov, zmanjšuje se odsotnost od pouka, učenci so bolj notranje motivirani, raje so v šoli tudi, ko ni obveznega pouka, izboljšalo se je sodelovanje s starši. 

 Na Glasserjevi terapiji sloni tudi metoda poravnave – restitucije Diane Gossen. Učitelji vodijo restitutivno brez prisile, če najprej sami napravijo tisto, kar pričakujejo od učencev. To pomeni, da  znajo nadzirati svoje vedenje, da so vljudni, razumevajoči, da uporabljajo izbran besednjak. Vsak dan bi si lahko zamislili, kako predstaviti kako vrednoto. Šele na osnovi takšnih zgledov, ki jih je v šoli premalo, bi učenci laže premislili o slabostih svojega vedenja, s čim bi ga popravili in kako bi poravnali storjeno škodo.  

W. Glasser je študiral klinično psihologijo in medicino ter specializiral psihiatrijo. Danes je eden najbolj znanih psihiatrov, ki zavrača medikamentozno reševanje tistih duševnih težav, pri katerih ni dokazanih organskih vzrokov. Prepričan je, da duševne težave izhajajo iz posameznikovega neuspešnega povezovanja s soljudmi. Zato se vse psihoterapevtske metode, ki po opredelitvi gradijo na odnosu – ne glede na modaliteto – lotevajo etiologije duševnih težav. 

Človekovo vedenje – tudi ‘patološko’ – razlaga teleološko s teorijo izbire, ki sodi v krog sistemsko-kibernetskih teorij – deloma tudi kognitivnih . Je avtor realitetne terapije, s katero je po mnenju A. Trstenjaka vpeljal pojem vodenja (guidance) v psihoterapijo. S tem je pokazal, da psihoterapija ni nujno vezana le na delo z ljudmi, ki izkazujejo sindrom YARIS (Young, Articulate, Rich, Intelligent, Sucessful), ampak se z njo da pomagati tudi prestopnikom, odvisnikom in množici še drugače neuspešnih ljudi. Metoda je zelo široko uporabna. V Evropo je prvič prodrla v 70-ih letih preko dela z mladino v slovenskem vzgojnem domu. Danes realitetno terapijo posamezniki prakticirajo v skoraj v vseh evropskih deželah, v petih pa organizirano, preko inštitututov in društev. 

W. Glasser opredeljuje problem duševnega zdravja kot samostojno bitnost (ne le kot odsotnost bolezni). Če hočemo biti učinkoviti in hkrati prihraniti ogromna sredstva, je problem duševnega zdravja treba reševati predvsem zunaj zdravstva. Že duševna bolezen je kreacija.5 

Glasser je ustanovitelj mednarodnega inštituta 'William Glasser Institute' v Kaliforniji, ki združuje somišljenike na vseh celinah.6 Spisal je več kot 20 knjig, med katerimi so za psihoterapijo temeljne knjige prevedene tudi v slovenščino: ‘Kontrolna teorija’, 'Teorija izbire – nova psihologija osebne svobode', 'Realitetna terapija v praksi', ‘ Psihiatrija je lahko nevarna za vaše duševno zdravje’.

3.4. Duhovedni psihologi
3.4.1. Nastanek logoterapije

Frankl je glasnik psihologije iskanja smisla, ki bo pomembno tudi v 21. stoletju. To stoletje naj bi bilo stoletje vzpona duhovne kulture, če vemo, da je lep kos 20. stoletja potekal v boju dveh ekstremnih družbenih mega-strojev (vojaške uničevalne mašinerije),  nacionalizma  ali nacifašizma in realnega socializma. Oba družbena reda sta skušala poteptati individualno vest, svobodo in odgovornost. Frankl se je duhovno uprl proti totalitarnim družbenim razmeram.  Nasproti kolektivistični, totalitarni ideologiji se pojavlja prav kot glasnik in zaščitnik osebnosti posameznika. Njegov personalizem je ustvarjalen odgovor na eno in drugo totalitarno ideologijo, ki zastopa voljo do oblasti in moči nasproti volji do smisla.7  

Frankl je učenec Freuda in Adlerja. Svoj nauk gradi na primarnosti volje do smisla pred spolnim nagonom in nagonom po moči, kakor sta ju zagovarjala Freud in Adler. Za Adlerja je smisel v pomenu, ki ga pripisujemo življenju. Sožitje in sodelovanje sta zanj smiselni, ker se z njima izognemo nevrozi. Smisel trpljenja je za Frankla v ljubezni do življenja.  Čeprav Frankl  najbolj analizira trpljenje, je jasno, da daje delu na sebi največji pomen. Danes primanjkuje ravno avtentično bivanje, ker je potrošniška kultura duhovno otopela.  

Frankl je bil je zdravnik s srcem, poslanstvom, psiholog, psihiater in humanist. Po poslanstvu zdravnika bi ga lahko primerjali z A. Schweitzerjem in drugimi veliki zdravniki. Po tem, da se je v taborišču smrti soočal z mejnimi situacijami, pa bi ga lahko primerjali z njegovim sodobnikom Karlom Jaspersom, ki je tudi našel izhod iz krize v eksistencialni komunikaciji.   

Pacienti tožijo o občutku praznote in nesmiselnosti, ki naj bi bila posledica dveh dejstev: (a) v nasprotju z živalmi človeku nagoni ne narekujejo, kaj mora delati (pogosto ne ve niti kaj si želi delati); (b) človek si bodisi želi delati, kar delajo drugi ljudje (konformizem), ali pa dela, kar od njega želijo drugi ljudje (totalitarizem). Čeprav se tradicije sesuvajo, življenje vsebuje smisel prav za vsakega posameznika, še več, ta smisel človek ohranja dobesedno do zadnjega diha. 

Psihiater lahko svojemu pacientu pokaže, da življenje nikoli ne izgubi smisla; ne more mu pokazati, kaj je ta smisel, pač pa, da je smisel in da ga življenje vsebuje. Kot uči logoterapija (človeku v stiski poskuša aktivirati njegove osebne duhovne zmožnosti, da bi z njimi odkrival in udejanjal konkretne možnosti za uresničevanje smisla v konkretnem življenjskem položaju) je mogoče celo tragične in negativne podobe življenja, na primer neizogibno trpljenje, spremeniti v človeški dosežek, če se postavimo na pravo stališče do svoje težave. 

Ker je za Frankla (Frankl, 1993) smisel v potrjevanju življenju, ga lahko najdemo v vsaki še tako težki situaciji. Zanj je celotna stvarnost smiselna. Človek je zanj duhovno bitje s svobodno voljo. Človek je bitje dvojne presežnosti navznoter v imanenco in navzven v transcendenco. Ko sprejemamo svoj psihični in duhovni svet, sprejemamo tudi zunanjega. Z delovanjem navznoter delujemo navzven in obratno. Smeri iskanja smisla so v opredeljenih plasteh individualne osebnosti. Možno ga je najti v predanosti ustvarjalnemu delu, srečanju z drugimi ljudmi in sprejemanju (ljubezni, spoštovanju) samega sebe. Človek kot religiozno bitje sme upati na odrešenje. Iskanje smisla je brezkompromisno, ker smisel dajemo ali ne dajemo, tretje ni možno. Zato je smisel lahko le celovit, ker ga lahko le občutimo ali ne občutimo. 

Smisel pomeni Franklu toliko kot sreča in srečanje. Oboje pa je najprej znotraj nas. Srečo Frankl ne razume kot užitek (gr. hedone), ampak je lahko tudi izpolnjevanje dolžnosti podobno kot za Kanta, ki je pisal o čustvu veličastnega in vzvišenega. To odpira vprašanje imanence (notranjosti) in transcendence (zunanjosti). Pojem smisla življenja je vezan na odnos med imanenco in transcendenco, integriteto in identiteto osebnosti in na vrednote. Najbolj ogroža občutek smiselnosti sodobni nihilizem. Ne moremo niti začeti iskati, kar nismo v nekem smislu že našli. 

Šele tedaj, če verjamemo, da je smisel možno najti, ga začnemo iskati. Smisel je noogen, kar pomeni, da ga iščemo in najdemo v duhovni plasti naše osebnosti, ki je najbolj imanentna in presega celo psiho. Danes je med mladimi veliko noogene nevroze, ki jih vodi v obup, depresijo in izbiro ekstremnih dejanj. 

Človek je bitje upanja (Blochova sintagma) in zato sme in mora najti smisel. Videli smo, da zaradi volje do smisla Frankl ne pristaja na eksistencialni absurd in eksistencialno praznino. Ta dva občutka nastajata le na površini osebnosti, ne pa v njeni globini, kjer biva skriti Bog. 

»Ves smisel in vsa vrednost človeškega življenja je v miru. Ta enotnost vseh življenjskih moči, njihovo ravnovesje in poravnava njihovih nasprotij. Mir je krona življenja.« (Cohen, 1988; 531) Mir je »v višjem smislu pot kreposti, da vodi pot k večnemu življenju. Na tirih miru ne more biti strahu pred smrtjo, mir kot mir večnega življenja postane sam mir večnosti« (Cohen, 1988; 532-533). Torej ne gre le za srečanje, ampak tudi za upanje in za mir. 

3.4.2. Franklovo razumevanje treh prvin človeškega bivanja

Prva se sestoji iz 1. svobodne volje, 2. volje do smisla in 3. smisla življenja. Ad 1. Svobodna volja ali svoboda volje je prastaro filozofsko vprašanje, na katero logoterapija odgovarja pritrdilno. Vsak človek je pri odločitvah po lastni volji v bistvu svoboden, iz česar sledi, da je tudi osebno odgovoren in zmožen osebne zasluge ali osebne krivde. Seveda obstajajo bolezni, ki lahko spodkopljejo človekovo svobodo volje, obstajajo pa tudi starostne stopnje, na katerih svobode volje še ni ali je ni več, vendar to ne nasprotuje logoterapevtski predpostavki, da vsak človek vsaj potencialno nosi v sebi svobodo volje. 

Ad 2. Volja do smisla je izvirno človeška značilnost, prirojena vsakemu človeku, izraža se kot želja, da bi svoje življenje lahko imel za smiselno. Kot taka je osnovna motivacija v človekovi duhovni razsežnosti in je bistveno drugačna od potisne motivacije gonov in potreb. Človeku odpira objektiven zunanji svet, v katerem so njegove možnosti, naloge in vrednote.  

Ad 3. Smisel življenja obsega drugo trojko – ustvarjanje, doživljanje in vrednote stališča. Vrednote stališča pa se delijo na tretjo trojko – smiselna stališča do bolečine, krivde in smrti. Logoterapija uči, da ni tragičnih in negativnih vidikov, katerih s stališčem, ki ga do njih zavzame posameznik, ne bi bilo mogoče spremeniti v pozitivne dosežke. Obstaja pa razlika med stališčema, ki ju nekdo izbere do bolečine oziroma krivde. Ko gre za bolečino, človek resnično zavzame stališče do svoje usode, sicer trpljenje ne bi prineslo smisla. Ko pa gre za krivdo, je stališče, na katero se postavi posameznik, stališče do samega sebe. Še pomembnejše je to, da usode ni mogoče spremeniti, saj sicer ne bi bila usoda. Človek pa kaj lahko spremeni sam sebe, saj sicer ne bi bil človek. Človek ima torej pravico, da postane kriv in je odgovoren za to, da premaga krivdo. Ko s človekom ravnamo kot z žrtvijo okoliščin in njihovih vplivov, ga ne le nehamo obravnavati kot človeško bitje, ampak tudi ohromimo njegovo voljo, da bi se spremenil.

4. Transformacija psihoterapije na osnovi nevroznanosti 

Prvi  utemeljitelji sodobne psihoterapije,  Freud, Jung, Adler in njihovi kolegi prve generacije psihoanalitikov so bili pretežno zdravniki in nevropsihiatri. Njihova  želja in namen je bil preseči zdravstveno paradigmo, kar pa se je le postopoma uresničevala. Močnejši zagon  je dobila z razvojem novejših modalitet  v zadnjih desetletjih, zlasti pa z ustanovitvijo Evropske zveze za psihoterapijo, na začetku katere stoji jasna programska usmeritev z njeno »magno charto«, Straßbursko deklaracijo o psihoterapiji. 

Rezultati kažejo, da se v  evropskih deželah z najbolj razvito psihoterapijo, pretežni del psihoterapevtske dejavnosti opravi zunaj klasičnih zdravstvenih ustanov. Tam se je tranzicija psihoterapije od zdravstvene v družbeno dejavnost že zgodila, saj se bo manjši del psihoterapevtskih obravnav vedno dogajal v okviru zdravstvenih ustanov.

Poznamo velika imenom na začetku razvoja psihoterapije in velika imena sodobne psihoterapije, ki jih s prvimi povezuje podobno pojmovanje psihoterapije. Med njimi je tudi W. Glasser utemeljitelj realitetne terapije na nevroznanosti. Predaval je na Študijskih dnevih na Rogli 2006. Z letošnjih srečanj pa povzemamo nekatere referate, ki zadevajo opredeljen odnos z nevroznanostjo, ki se danes kot znanost o možganih (možganologija) divje razvija..   

Možina (2007) v prispevku 'Psihoterapija v luči nevroznanosti' piše, da je l. 1988 zavestno stopil na pot povezovanja psihoterapije in nevroznanosti, ko je v okviru izobraževanja iz psihoterapije spoznal dela H. Maturane, F. Varele in E. Rossija. 90-ta so bila »desetletje možganov« in so prinesla prelomna spoznanja o tem, kako je naše doživljanje in vedenje povezano z delovanjem našega živčevja. Čeprav nevroznanstveniki in psihoterapevti še vedno živimo v dveh oddaljenih svetovih, smo se na začetku novega stoletja, ki bo stoletje možganov, začeli bolj zanimati drug za drugega, predvsem ker oboje zanimajo duševne motnje. 

Ta interes za duševne motnje je sicer najprej bolj spodbudil gradnjo mostu k biološko usmerjeni psihiatriji kot k psihoterapiji. V devetdesetih se je mnogim biološko usmerjenom psihiatrom, ki so vsa svoja prizadevanja usmerili v medikamentozno terapijo, zdelo, da psihoterapija v zdravljenju duševnih motenj nima več kaj iskati. S pomočjo nevroznanosti so številni psihiatri utrjevali poenostavljeno predstavo, da so duševne motnje v glavnem podedovane.

Potem pa so nevroznanstveniki odkrili izjemno plastičnost možganov v povezavi z vplivi okolja. Novica o tem, da se lahko v povezavi s procesi učenja tvorijo nove živčne celice in nove sinapse tudi pri odraslih ljudeh, je konec devetdesetih odjeknila kot bomba. Vedno bolj jasno je postajalo, da je genetski vpliv za razvoj duševnih motenj precej manjši, kot se je dolgo časa predpostavljalo, in da igrajo posameznikove življenjske izkušnje preko izražanja, ekspresije genov precej bolj pomembno vlogo. Pokazalo se je tudi, da je plastičnost možna v obe smeri – v bolezensko (oz. patogenetsko) smer in v smer zdravja (oz. salutogeneze).8 Od takrat se nevroznanstveni teksti (tudi debele knjige) vedno bolj pogosto končujejo z ugibanji o možnostih, kako bi lahko psihoterapevtsko ciljno vplivali na spreminjanje strukture živčevja in na procese v njem, torej kako bi se psihoterapija pod vplivom nevroznanosti lahko razvijala naprej. Čeprav gre za vizije o bližnji ali bolj oddaljeni prihodnosti, te slutnje že danes pri vse večjem številu psihoterapevtov in nevroznanstvenikov spodbujajo prizadevanja za integracijo bioloških, psiholoških in socialnih vidikov v okviru celostnih biopsihosocialnih modelov o duševnih motnjah in terapevtskih spremembah.

P. Pass (2007) v prispevku 'psihoanaliza in nevroznanost' pravi, da bremenski znanstvenik G. Roth namenja v svojem delu »Čutiti, misliti, ravnati«, ki velja za klasično delo nevroznanosti, ekskurz Freudu z naslovom »Freud je imel prav«, in pri tem ugotavlja: »Nevroznanstveniki se na splošno strinjajo s tremi Freudovimi predpostavkami: 
­	nezavedno bolj vpliva na zavest kot obratno;
­	nezavedno nastaja časovno pred stanji zavesti; in: 
­	zavest ima malo vpogleda v osnove svojih želja in ravnanj«.

Potrjen je znani Freudov izrek: »Ego ni gospodar v svoji lastni hiši«. Zdi se, da raziskovanje možganov potrjuje, česar Freud glede na stanje takratne nevrologije ni mogel dokazati, čeprav je bil na začetku svojih raziskav še tako zainteresiran, da bi našel nevrološke osnove psihičnega dogajanja. Status pionirja ima pri tem južno afriški psihoanalitik in raziskovalec možganov M. Solms, ki ugotavlja: »Freud je bil določen, da igra za kognitivne nevroznanosti tisto vlogo, ki jo je Darwin igral za molekularno genetiko: iz daljave je spoznal osnovne zakone, po katerih deluje duh; podrobnosti pa so lahko raziskali šele njegovi duhovni pravnuki, ker je bil pred tem potreben tehnološki napredek.«

Gre za raziskovalno zgodbo, ki aktualizira Freudov koncept »Ergänzungsreihe« (vrsta dopolnitev), tesen preplet psihičnih, družbenih in bioloških dejavnikov. Po mojem videnju gre za začetek konstruktivnega dialoga, za medsebojno učenje psihoanalize in nevro znanosti. Kot primer naj navedem razpravo o korespondenci med prenosom in protiprenosom na eni strani in zrcalnimi nevroni na drugi strani. Tako doživeta in občasno evforično pozdravljena sinergija je izziv za obe znanosti, da druga drugo spoštujeta kot partnerja v napetem procesu učenja in raziskovanja.

Zakaj ima realitetna teorija prihodnost? Ker se širi na vsa področja človekove dejavnosti, ne le družinske, skupinske, managersko-podjetniške, edukacijske, ampak je navzoča že v vseh kulturah sveta in je tako rekoč univerzalna. Verjetno je, da se bo še razvila. Glasser sam ji daje različna imena kot so realitetna, kontrolna terapija in teorija izbire, ki so pa med seboj povezana.  Nevrosistem je človekova realnost, po kateri imajo možgani kontrolirati svojo dejavnost in izbirati svoje odločitve. 

Kompan Erzarjeva (2007) meni, da novi partnerji postanejo zrcalna slika prvotnih vezi. Tudi ob njih čuti, da se jim ne sme zaupati in se jim prepušča le na določen način. Ostane zaprt vase, da prepričanje v samozadostnost ni ogrožena.  To, kar je bilo od prvotne zunanje grožnje ponotranjeno, se ponavlja v kasnejših nevrozah in psihozah. Umik, ki je bil sprva funkcionalen, postane patološki. Čustveno izsiljevanje je nastajalo zaradi umikanja. Fantazijske zadovoljitve namesto iskanja realnih. Teži k izolaciji in pasivizaciji, krut pogled na druge. Te oblike lažne samostojnosti izhajajo iz samozaščitniškega življenjskega sloga. Odraslim se zdi preveč nevarno izpostavljati se drugemu, da bi ga zapustil. Ne ve natanko, kaj je tedaj čutil in kaj sedaj. Ni navajen razmišljati s srcem. Raje ponavlja znano pot kot da bi se spremenil. Tudi v novi situaciji raje sam poišče razrešitev občutij kot da bi počakal, če bo drugi morda drugače reagiral kot so starši. Za te posameznike je preveč nevarno, da bi se izpostavljali na milost in nemilost drugemu. Odrasel zmore marsikaj, če ne rabi več obramb iz otroštva. Videti je, da je Harris (2007) opisal celo strategijo treniranja preseganja uničujočih iger. Za odrasle je edini način podoživeti prvotni občutek strahu, da bi ga premagal. Na to se nanaša tudi nlp tehnika ponovni vtis.    

Avtentičnost se zagotavlja le z ograjevanjem in razmejevanjem do tega, kar prihaja od zunaj. Vendar pa je Glasserjeva realitetna terapija usmerjena prav k samokontroli zadovoljevanja potreb posameznika. Videti je, da ohranja ta dualizem, vendar pa prvič zavestno postavlja samokontrolo pred kontrolo. Seveda bi Masson tudi v njej našel slabosti, ki ne ustrezajo njenemu namenu.  

4.1. Razvoj psihoterapije v smeri terapevtovega  razumevanja klienta

Prvi stik psihiatrije s fiziologijo je bil že od renesanse dalje v psihofarmakologiji, ki je proučevala vpliv drog na delovanje možganov, drugi stik pa se vzpostavlja na osnovi odkritja nevronskih mrež in nevrotransmiterjev. Zato pravimo, da je nevroznanost že druga biologija psihiatrije. S širjenjem meja zabrisujmo meje med seboj in svetim. Peck meni, da ima večina težave, ker je prepričana, da je življenje lahko, dejansko pa je težko in zato je treba probleme reševati. Če jih ne, je slabše, smo nevrotični.  Ker je človek psihosomatsko bitje, bi moral biti zlasti pri zapletenejših boleznih zdravljen interdisciplinarno.   

Obstajajo v klienta usmerjene terapevtske šole (kar spominja na učenca usmerjeno didaktiko), obstajajo pa tudi (trmasti) ljudje, ki so prepričani, da njegovih problemov in konfliktov nihče ne more razumeti. Model nikoli dovolj dobrega načina ali pristopa je narcisoiden. Samo vsevedni Bog bi razumel njihov problem, če bi obstajal. In v tem primeru kot ireduktibilno kompleksen po Dawkinsu ne bi dopuščal enostranskih poenostavitev. Vendar se tudi prvotna zgodba o narcisu danes pripoveduje na različne načine (Kristeva, 2005).

Zaradi rastoče kompleksnosti in negotovosti je vedno teže kaj novega odkrivati v zmedi moči vodenja, svetovanja in zdravljenja. Ljudem se zaradi samouresničene prerokbe ali Pigmaljonovega načela kar naprej dogaja eno in isto. Astrologinja Bubola ve povedati, da se negativne napovedi uresničijo kar v 90%, pozitivne pa le v 1/3, ker ne verjamemo vanje in nismo navajeni, da bi se to dogajalo prav nam. Posameznik  postaja veliko bolj odvisen od svetovalcev kot je bil nekdaj. Prav zato ni vseeno, kako je do njih naravnan. Ne gre le za to, kakšen koncept ima terapevt in kako ga je/ni sposoben realizirati, ampak tudi dostopnost klienta. 

Poučevanje in svetovanje sta dve specifični dejavnosti, ki sta med seboj poklicno ločeni, ne pa tudi v praksi. Na šoli je učitelj tudi učenčev svetovalec, pedagoški ali psihološki svetovalec pa je obenem vsaj v implicitnem smislu učitelj. Pogosteje kot je videti na prvi pogled   tudi učitelj rabi svetovalca in se tudi svetovalec česa novega nauči. Terapevt je tisti, ki zdravi (gr. therapeia – zdravljenje). Vendar se je danes pojem terapevta razširil in ni več omejen na dejavnost v ambulanti, bolnišnici in tudi ne samo na psihiatrijo. Danes bi bilo najpomembneje vedeti, katere misli, besede in dejanja psihosomatsko vodijo v bolezen in katera k zdravju posameznika. E. Fromm je razlikoval celo med zdravo in bolno družbo. 

Danes se terapija ne ukvarja več v toliki meri z vzroki bolezni kot z navodili za zdravljenje. Ni več pomembna usmerjenost na patologijo, ampak na zdravje. Temu sledi t. im. salutoterapija. Za izbiro svetovalnega modela je odločilno spoznanje, da sta vedenjska okvira sta dva: vrnitev k problemom z analizo ali 2. usmeritev k ciljem z izbrano akcijo. Prvega se poslužuje klasična psihoanaliza, drugega sodobna salutoterapija. Po načelih 'Evropske zveze za psihoterapijo' je cilj humanističnih terapij, ki so se razvijale od sredine 20. stoletja dalje, vplivati na zdravljenje klientov oz. pacientov z uporabo posebnih znanj in veščin, ki temeljijo na razumevanju odnosa med psihosomatskem zdravjem in boleznijo. Cilj je tudi opogumljati klienta k intra- in inter-personalni integraciji.

Učitelj dela večinoma z zdravimi učenci, saj so po novem celo moteni kot učenci s posebnimi potrebami (special educational needs) integrirani z njimi, terapevt pa večinoma z motenimi  oz. zasvojenimi. Tudi NLP je otrok razvoja nevroznaqnosti.9 V NLP razlikujemo med obemi po osebni identiteti. Ta izraža celotno strukturo osebnega značaja z značilnostmi, ki so pomembne za zmožnost ravnanja. Gre za identiteto osebnih  lastnosti in idealov, socialne odnose glede na starost, etničnost in spol in družbene vloge (oče, zdravnik, državljan ...). Običajno  ni jasno, kako lahko izbiramo svojo identiteto glede na socialne strukture in socialne norme, ki vplivajo na naše ravnanje. Upiranje vplivom vodi k njihovemu ponavljanju. Zato ne dosežemo trajne spremembe le s spremembo ponašanja. Po Stoegerjevi in Reiterju (2003) dosežemo preobrat od socialne soodvisnosti šele tedaj, ko lahko zadovoljimo vse osnovne potrebe (po Perlsu svobode, varnosti in edinstvenosti)  sami in šele tedaj stopimo v stik z drugimi. Vse zasvjenosti korenijo v tem, da nam nekaj manjka. To pomeni, da primerjanje z drugimi nima negativnih učinkov, kadar smo najboljši drugi mi sami ali pa to nameravamo postati. Seveda pa je enkratnost oz. avtentičnost za vsakega čisto individualno vprašanje. 

Psihoterapevt D. Grove je izumil ‘čisti jezik’ kot sredstvo transformacijske terapije. Pri tem je uporabljal metafore in simbole, da bi spodbudil klientovo samo-modeliranje. Grove je uvedel tudi pojem čistega prostora kot razširitev čiste metodologije za metaforo prostora in prostorskega sidra. V čistem prostoru čutni položaji niso določeni, ampak jih klient sam ustvarja ob minimalni razlagi. Gre za urejen pregleden mentalni prostor, v katerem klient najde in smiselno premika mentalne predmete. Terapevt mu pri tem pomaga z metaforami. Te se uporabljajo na vseh področjih človekove ustvarjalnosti. V novejšem času so postale popularne kot analogije med možgani in računalnikom. Od hardwerskih smo prišli k softwerskim in mrežnim. Obravnavata jih tudi James Lawley and Penny Tompkins (2000), ki sta napisala knjigo Metafore v duhu, kjer sta opisala Grovejevo teorijo in metodologijo. 

Pojem razumevanja, ki je ključen, je postal najprej pomemben pri sodnih razpravah, kasneje pri razlagi krščanskih verskih tekstov. Danes je pomemben tudi v odnosu terapevta in klienta. Ni vseeno, kako terapevt razume klientov probleme. Ni vseeno, ali terapevt zastopa patogenezo – usmerjenost k iskanju vzrokov bolezni ali motnje ali salutogenezo – usmerjenosti k iskanju pogojev zdravljenja. Razumevanje ni eno samo in nikoli ni popolno, povsem pravilno ali nepravilno. Gre za več ravni razumevanja, ki ga določajo različni dejavniki. Po Perkinsu (Perkins, 1991) razlikujemo tri ravni in v vsaki sta dve stopnji razumevanja. Na prvi ravni gre za razvoj od naivnega do zrelega razumevanja sveta, na drugi od preprostega do kompleksnega in na tretji ravni od osebnega do širše družbenega. Nobene komunikacije ni brez razumevanja, gre pa za to, da bi bila komunikacija glede na širino in globino razumevanja čim boljša. 

Ključ do boljšega razumevanja je v ustvarjanju novih sinaptičnih povezav med možganskimi celicami. Zato naj bi učitelj v težnji po učinkovitem učenju pri učencih podobno kot terapevt pri klientih spodbujal 1. novih povezav med nevroni prek izzivov, ki ustvarjajo povezave, 2. utrjevanje že obstoječih, da 'nevronska stezica' postane učinkovitejša, 3. pojasnjevanje morebitnih napačnih povezav, dodajanje podrobnosti znanim pojmom in utrjevanje veščin (Ginnis, 2004; 14).

Vse terapevtske metode lahko razumemo hermenevtično10, gre pa za to, da ne bi 'odkrili' premalo ali iz nezavednega izbrskali preveč.  Psihoanaliza je zato lahko tudi nevarna. Nekateri pišejo proti terapiji, drugi pa opozarjajo na nevarnosti nekritične rabe raznih tehnik meditacije npr. transcendentalne meditacije (TM). Razlikujemo tudi med delnimi in celovitimi terapijami, preventivnimi in kurativnimi.   

Ni vseeno, kako si dejstva soustvarjamo z interpretacijo, mišljenjem/razumevanjem, ki ni nič zgolj zasebnega, kolikor pusti stvári besedila sami, da spregovori (ali: če gre za pesem, da zapoje). Interpret soustvarja interpretacijo kot hermenevtični pogovor. Način poteka takega pogovora je dialektika vprašanja in odgovora, v kateri izdelava skupnega jezika ni nekakšna predpriprava orodja za namen razumevanja, ampak se bistveno ujema s samim izvrševanjem sporazumevanja z besedilom, ki nam je zadano kot naloga za interpretacijo. 

V t. im. deleženju na smislu stvari je zaobsežen eden temeljnih pojmov Gadamerjeve misli: stapljanje oziroma zlitje horizontov (nem. Horizontverschmelzung). V procesu razumevanja in interpretacije se horizont bralca zlije s horizontom, ki ga razpira besedilo. V tem procesu prihaja do besede tisto, kar Gadamer (2002) imenuje skupna stvar. Kar pride do besede se godi v jeziku/govorici. V vsem razumevanju je že tudi razlaga in vsako razlaganje poteka v mediju govorice, v sredini govorice, ki pušča do besede priti stvári sámi. Ena izmed najstarejših in najmlajših teorij razumevanja, je, da nekaj razumemo, če znamo to napraviti. 

S hermenevtičnega vidika je razumevanje po jeziku pred razumevanjem po dejanju. Očitno različne rabe jezika vodijo k različnim interpretacijam dejanj, prav tako pa tudi k različnim izvedbam. V NLP-ju so različni vidiki obenem različne možnosti izvedbe. Tako kot preizkušamo različne zaznavne kanale, tudi različne predstave in izvedbe. Kajti, kar ne gre na en način, gre na drugi ali tretji.  

Ne nazadnje je ena izmed strategij motiviranja za dejanja navdih in nagovorjenost z besedo. To nas privede k vprašanju odnosa med avtentičnim in skupnim jezikom. Ni vseeno, do katere meje sta terapevt in klient pripravljena kombinirati konformni in avtentični jezik. To usklajevanje pa je pomembno, da ne bi terapevt bistvene probleme klienta prezrl ali 'vrgel čez krov' in ubiral z njim metodo, ki redkokdaj uspe. Z razumevanjem, tradicijo, razlago (interpretacijo) po vprašanjih in odgovorih, sredino in obzorjem se ukvarja hermenevtika. 

Razumevanje se odvija in dogaja s posredovanjem jezika. Proces razumevanja je jezikovni proces. Že Heidegger je v delu 'Na poti do govorice' zapisal, da ‘govorica določa hermenevtični odnos’. Prvi hermenevtični pogoj, pred-pogoj in predpostavka slehernega razumevanja, je, da nas je stvar sama že nagovorila. In ta nagovor kot vprašanje, naslovljeno na nas, terja naš odgovor. V tej igri onkraj otročje igrivosti, v igri vprašanja in odgovora, se izvršuje razumevanje kot pogovor. V pogovoru se lahko razvije navsezadnje kompromis, če so partnerji v pogovoru resnično pripravljeni nanj in skušajo upoštevati tudi tuje in nasprotno. Če sta obe strani pripravljeni pretehtati nasprotne razloge, lahko prideta do skupnega jezika prek neopaznega in nehotenega vzajemnega prenosa stališč oz. izmenjave mnenj.  
Odnos med klientom in terapevtom je prav tako izzivalen kot je izzivalen odnos med učencem in učiteljem. Med obema partnerjema je skrita podobnost. Doslej nismo razmišljali  o tem, da je odnos med učencem in učiteljem po eni strani terapevtski, kolikor je zdrav, odnos med terapevtom in klientom pa je poučen, ker se sicer klient iz terapevtovih nasvetov ne bi učil. Po drugi strani pa tudi terapevt s klientom preizkuša uspešnost uporabljanih metod tako kot učitelj preizkuša vrednost didaktičnih metod z učencem.         

V Dodatku k tečaju čudežev (2004) avtorica piše, da sama terapija ne more biti ustvarjalna. Ozdravljanje je stvar uma, a ta se ne more ozdraviti sam. Splošna smer je napredovanje k resnici. Konflikt med terapevtom in klientom traja, dokler ni združitve z Bogom. Tu gre za neskončno potrpljenje sv. Duha. Pacient in terapevt zamenjujeta mesti, ko se učita drug od drugega. Pacient se sam zdravi in terapevt se ob njem spominja, kaj si je ozdravil.  Pacient je terapevt terapevta, ker ga uči, čeprav mu ta tega ne prizna. »Vsak terapevt se mora učiti od svojega pacienta.« (Dodatek, 2004; 29).  Po salutoterapiji ni pomembno, od kod prihaja bolečina, pomembno je, od kod prihaja zdravje.  

Pri duhovnem razvoju je veliko pasti tudi v odnosu terapevt – klient. Stern in Bristow (1998) iskreno pišeta: »Če (kot učitelj) nisem uglašen z lastno močjo, drugemu ne morem dovoliti, da terja svojo moč nazaj. Če na udeleženca terapije na koncu dneva ne morem gledati kot na sebi enako osebo, se bo odnos končal, ne da bi dozorel.« Lahko bi tudi ugotovili, da v primeru, da vodja tečaja, delavnice ali kake druge oblike usposabljanja, ne opravi sprememb na sebi, ki jih pred udeleženci zagovarja, potem le-ti tavajo od tečaja do tečaja, ne da bi kak resničen razvoj dosegli. Verjetno je, da vodji funkcija 'pomoči za samopomoč' pri iskanju lastnih poti udeležencev manj uspeva. Tečaji ne bi smeli biti izgovor za nezaupanje v lastne sposobnosti, udeležbe proti plačilu in za sproščeno vzdušje, ki ga sicer nimamo.  

Rugelj še zagovarja vsestransko razvito osebnost, ki je, kot je sam ugotovil, redek pojav v družbi. Človek se izjemoma samorealizira kot vsestranska razvita osebnost – VRO, če je izjemno samodiscipliniran, etičen, vsestransko aktiven zaradi širokega svetovnega nazora oz. široke razgledanosti in ima podporo v okolju oz. zna prilagoditi okoliščine sebi.   

Za terapevta je zanimivo prav vprašanje, kako pozdraviti nezdrave dele določenega tipa osebnosti. Zmotno smo prepričani, da se morajo dogodki vedno izteči pozitivno, saj smo vanje vse vložili. Ne pomislimo pa, da smo morda sproti delali tudi napake in sprejemali slabe odločitve. Vendar nas te slej ko prej dohitijo in prisilijo v globlje razmišljanje. V večini primerov so od naše prejšnje odločitve odvisne kasnejše. Vsaka prihodnja odločitev se navezuje na prvotno. Če je bila zgrešena, se nam bodo tudi kasnejše zdele takšne, saj smo že s prvotno pripravili slab teren. »kakor boš vpregel, tako boš peljal« (Štokelj, 2003). Vaja v NLP 'nevtralizacije odločitve' (decision destroying) zato lahko pomeni preprečitev tragedije zaradi nezdravega načina življenja. Bistveno je, da se napačnih odločitev sploh zavedamo kot svojih grehov še preden pride do psihosomatskih motenj. 

Glede na to, kako terapevti razumejo odnos med subjektom in objektom, samim seboj in klientom, se razvijajo različne vrste terapije kot se glede na razumevanja odnosa med učiteljem in učencem razvijajo različne vrste pedagogike. Ni vseeno ali je na prvem mestu terapevt ali klient, ali med njima obstaja pogajanje z dogovorom ali ne. Pri smereh humanistične psihologije (npr. Rogersove) je na prvem mestu klient tako kot učenec v pedocentrističnih smereh (reformne) pedagogike (vse za otroka). 
Smeri psihoterapije se še nadalje razvijajo. Ena izmed njih je psihosinteza kot učna pot obvladovanja notranjih konfliktov in integriranja delov (pod)osebnosti. Je ena izmed vrst samovzgoje in pridobivanja pozitivne samopodobe, ki omogoča, da se naučimo zrele uporabe psihičnih orodij - občutkov, čustev in razuma, pri čemer skuša popraviti to, kar je bilo doslej pomanjkljivo. 

V Sloveniji je uveljavljena terapevtska smer tudi transakcijska analiza (kratica TA), ki jo je utemeljil Berne že v 60. letih. Sloventa je Društvo za transakcijsko analizo Slovenije v Evropi pa je to European Association for Transactional Analysis (s kratico EATA). TA je obenem sistemska, znanstveno humanistična teorija osebnosti in terapevtska prakse za ljudi z osebnostnimi, partnerskimi in službenimi težavami. Njeno bistvo je komunikacija transakcijskega tipa. Kot znano gre za tridelni model osebnosti z otroškim, starševskim in zrelim jazom.  V NLP je to lahko prikladna struktura za t. i. pogajalski model.

Po Lewinu (Kobolt, 2004; 102) mora vsak psihoterapevtski model vsebovati naslednje zahteve: 
1.	vsebovati bi morala serijo predpostavk o osnovnih psihičnih procesih
2.	razlikovanje in razlago in funkcionalnega in disfunkcionalnega
3.	razlago, kako pride do disfunkcionalnega
4.	ponuditi niz metod in tehnik za spreminjanje disfunkcionalnega v funkcionalno.
 
Supervizor, terapevt, svetovalec in učitelj imajo skupne veščine aktivnega poslušanja, empatičnega komuniciranja, dialoga, razumevanja težav drugega, oblikovanja in vzdrževanja zdravih in ustreznih medsebojnih odnosov, dajanje podpore, izziv in ustvarjanje povezav ter posredovanje na primeren način. Na določen način so naštete vloge tudi supervizorske.  Supervizor ima določene skupne značilnosti z učiteljem, svetovalcem, terapevtom tudi zato, ker lahko uporablja posamezne dele njihovih metod dela in ker njegova komunikacija sloni na demokratičnih vrednotah, ni pa istoveten z njimi. Njegov namen je usmerjati supervizanta na odgovornost za lastni profesionalni razvoj. Podobno kot učitelj usmerja učenca k učenju, tudi terapevt klienta usmerja k zdravju in svetovalec (npr. Rogerskovega kova) k odgovornosti za reševanje problema in za samorealizacijo. Pri tem je dobro, če učenec oz. klient lahko tudi spremeni načela in osnovna (samoomejujoča) prepričanja svojega ravnanja. Zato se vse te funkcije ne bi smele pojavljati ločeno in izven integrativno edukacijskega procesa, ampak znotraj njega. Šole še vedno 'pošiljajo' problematične učence v drugo ustanovo k svetovalcu ali k terapevtu, namesto, da bi ti profili prihajali v šolo. glede na to, da nihče ni popolnoma zdrav, ni več mogoče cenzurirati zdravega edukacijskega procesa od motenega. T. i. 'duševna bolezen' je lahko le mit, konstrukt, obrambni mehanizem in etiketa odločilnih arbitrov oz. presojevalcev.     

Na področju 'mehkih prehodov' se še vedno premalo učimo drug od drugega. Zato postanejo ti prehodi kaj hitro tradicionalno pretrdi in spominjajo za Foucaultove zaprte prostore, hospitalizacije oz. na psihiatrično zastopanje socialne izključenosti, ki jo Shorter (1997) označuje kot pot od azila (angl. asylum izhaja iz grškega izraza  asylon in latinskega asylos in pomeni nekoga, ki  ne more biti nasilen do prozaka. Ta razvoj kaže, da je psihiatrija dolgo časa slonela na predpostavki miru in tišine. Psihiatrija in prihoterapija sta se razvijali od 1. faze psihopatologije, prek 2. faze opredeljevanja in reševanja problemov, 3. faze iskanja skupnih rešitev do 4. faze etike udeleženosti. Namesto terapevta kot objektivnega opazovalca je stopil terapevt kot sodelavec, sogovornik in soustvarjalec interpretacij. Ključno pri tem je odpiranje in vzdrževanje prostora dialoga. Terapevt in klient drug drugemu verjameta in zaupata, dokler se sesut svet klienta zopet ne sestavi. Koraki zdravljenja so: 1. opolnomočenje klienta (empowerment with strength perspective), 2. včlanjenost (verjetno v skupino), 3. moč okrevanja, 4. celostnost njegove osebnosti, 5. dialog, 6. odpoved temu, da ne verjamemo v moč ljudi. Terapevt v klientu spodbudi prepričanje v lastne moči in sposobnost črpanja iz lastnih virov.  

Zaradi interakcijskega odnosa se tudi učitelj uči od učenca tako kot terapevt od klienta in svetovalec od svetovanca, čeprav tega priznanja iz njihovih ust ne slišimo kot da za nekatere profile interakcijska identiteta ne velja.  Nekateri psihiatri se ukvarjajo tudi z vprašanji dobre edukacije, tako W. Glasser v ZDA ter Požarnik in Ščuka pri nas.   

NLP nudi vsem tem profilom najširšo sistemsko praktično procesno osnovo učenja glede na vsebine ali ne glede nanje. Danes je največje povpraševanje po načinovnem znanju. Že Arhimed bi premaknil svet s tečajev, če bi vedel, kako. In vsakokratni izziv za psihoterapevta na srečanju s klientom je najti tisti vzvod (leverage) v tistih čarobnih besedah stvarjenja, ki bodo klientu to omogočile. Pot spreobrnjenja, metoda sledenja. Tisti sveti kraj, kjer se najdeta eden in drugi, je kraj odrešitve.  

Avtorja Booth, N. & Price, S. (2005) sta prepričana, da pomeni diamantno pravilo več kot zlato pravilo, ker pri slednjem vplivamo na drugem zaradi sebe, pri prvem pa nase zaradi drugega. Iz drugega partnerja je treba izvabiti najboljše na osnovi ugotovljenih vrednot in isker-pravil ali kot pravimo v NLP sprožilcev. Izhajata iz stališča, da si najbolj želimo doživljanja prijetnih čustev, celo bolj kot materialnega blagostanja, ker so najpomembnejši odnosi. Vrednote se nanašajo na to, kar si ljudje želimo, iskre pa na to, kako si želimo. Ogenj vrednot so čustva, ki rabijo t.i. iskre. Ljudje delujemo zaradi čustev, ki se nanašajo na vrednote. Gre za proaktivno odkrivanje obojega, kar je za oba avtorja uporabno v družini (zakonca, starši-otroci), v službi med sodelavci, med prijatelji in seveda v razmerjih učitelj-učenec, terapevt-klient.

Za Gostečnika (Gostečnik (2005) je sveto – sakralno ključno eksistencialno doživljajsko obeležje našega smisla in dojemanja sveta. Piše o  sakralnem prostoru med jaz in ti, o sakralnosti odnosa, kar pomeni o sakralnosti v nas kot naše samopodobe in izven nas, ki se izkazuje v proizvodih ustvarjalne sakralnosti. Pogosto se ne zavedamo v zadostni meri božje milosti, ki nam je podarjena za transformacijo (predelavo) zamer, ki jo razume znotraj relacijske paradigme. Če je nosilec sakralnosti lahko psihoanalitik, je lahko tudi psihosintetik in če lahko eden ali drugi upošteva materialno-fiziološko oz. nevrološko stran določene težave, motnje ali stiske, lahko taisti upošteva tudi njeno duhovno-religiozno stran. Če se je Freudova psihoanaliza konstituirala kot zoperstavljanje religioznemu-teološkemu diskurzu, pa se Gostečnikova psihoanaliza utemeljuje prav v njem.   

Psihiater mora biti pripravljen prenašati enako bolečino soočanja z resnico kakor pacient. Hodil naj bi pred njim, če ga hoče voditi. Odnos med njima je igra resnice. Odpovedovanje zaradi ohranjanja ravnotežja je manj boleče kot odpovedovanju ravnotežja zaradi trenutnih užitkov. Peck prizna, kaj je v psihiatriji znano in kaj ni. Nekateri vidijo nevrozo v religioznem posamezniku, drugi v ateistu. Nekateri menijo, da je podzavest slaba (Freud), drugi da je dobra (Jung, Peck). Podzavest je zaveznica psihiatra, kadar se mu pacient upira. Je modrejša kot smo mi. Laže bi uspevali, če bi se bolj zanesli na božjo milost, tako je pa pogosto ne vidimo. 

Kristeva (2000) sprejme iz psihoanalize za prihodnost pojem pulzije, ki je energija vzpostavljanja in osmišljanja odnosa. Razlikuje med pulzijama življenja in smrti. Prva je integrativna, druga pa je dezintegratiovna, fragmentacijska. Psihoanaliza bo pomembna po upoštevanju dejavnikov, psihičnih stalnic (od biologije, pulzij, jezika) in tistih, ki se bodo želeli spremeniti. Obenem bo sprejemala Freudov skepticizem in prilagoditev psihološkega diskurza. Freud je iz psihiatrije prevzel pojem 'narcizma' in ga rehabilitiral. Ljubezen do drugega se je razvila iz prvotne ljubezni do sebe. Tudi v prihodnosti se bomo spraševali iz katere neumne galaksije vzhaja temno sonce depresije in zakaj nas njegovi nevidni žarki potiskajo v tla, posteljo, odrekanje in nemost.  Depresija kakor žalovanje skriva v sebi agresijo do izgubljenega objekta.  

Človek z lastno aktivnostjo in s pomočjo drugih uresničuje kolikor je mogoče v čim večji meri svoje potenciale. Fromm je bil humanistični psiholog in antropolog. Izhajal je iz psihoanalize. Kot je znano je razlikoval med človekom, ki se odpira življenju in drugemu (biofilija), ljubezni do drugih ljudi in narave in zaprtim človekom, ki se zaradi zasvojenosti  odpoveduje samokontroli, beži pred svobodo, ki vodi regresivno k sindromu propadanja, ljubezni do smrti (nekrofilija) ali neproduktivni ljubezni do sebe (narcizem).

Peck (2006) striktno loči zaljubljenost11, ki ostaja znotraj meja ega od ljubezni kot duhovne rasti, ki jo razširja. Treba je imeti nenehni nadzor nad seboj in samodisciplino z odprtostjo z kritiko. Ljubezen je za Pecka želja, da bi razširili svojo duhovno rast in prav tako duhovno rast koga drugega. Duhovna rast je stvar vseživljenjskega učenja. Zato prav kratkih psihoterapij ni. Začuda za Pecka ljubezen ni občutek ali čustvo. Zaljubljenost je nagonska prevara, da je drugi že popoln in da bo večno trajala. . mit romantične ljubezni dela škodo. Zaljubljenost je sicer iluzija, vendar blizu ljubezni. 

V prispevku Kaj je narobe z nlp  (glej http://www.bradburyac.mistral.co.uk/nlpfax20.htm, str. 1-8) avtor postavlja hipotezo, da ne deluje, se ukvarja z argumenti proti nlp, se vprašuje, zakaj ne deluje, kritizira nlp terapijo itd.  Natančneje: gre za prednosti in pomanjkljivosti nlp, kaj o njem vemo in o čem smo samo prepričani, kar pa ni dokazano. Žal Bandler in Grinder nista dala natančnejše definicije nlp. Premalo je reči, da je to proučevanje strukture in funkcij osebnosti. Tudi ni opravičljivo, da bi Badler le sprejel predpostavko Korzybskega, da zemljevid ni ozemlje, ne da bi se soočil s stališči sprva biološko tematizirane sistemske teorije. Maturana in Varela sta prav s tem in drugimi lastnostmi utemeljevala avtonomijo sistemov. Grinder daje vtis, da v nlp ni nič pomembnejšega kot modeliranje, vendar ga prav nič ne zanima, kako se je že doslej povprečni človek obnesel v zgodovini kot posnemovalno t. j. mimetično ali mimikretično bitje. Za zgled so nam zgledi Da Vincija, Disneya, Einsteina. Če torej hočeš biti slaven, posnemaj slavne osebnosti in če hočeš biti uspešen posnemaj uspešne. Nlp ima sicer dovolj orodij za pragmatično dokazovanje stališča vsi različni glede na (ne)pomembne druge in vsi enaki ne glede na kulturne okoliščine, vendar pa to še ni prispevek k pravilom idealnega dialoga, kakor jih je izpostavil denimo J. Habermas. Iz skript nlp trenerja ni razvidno, kako povezovati Miltonov in meta-jezik. Vemo le, po čem se razlikujeta. Bandler in Grinder sta se preizkušala v različnih vrstah terapij (vključno z gestaltterapijo), nakar je Bandler trdil, da jih ni nikoli izvajal. Prav tako ni univerzalno sprejemljive definicije 'coaching'. Seveda lahko ugovarjamo, da ni možna ali smiselna natančna definicija za 'mehke veščine' (soft skills).               

Gre za naslednje tri šole: 
1. šola fiziologije in vedenja (Grinder, deLozier), 
2. šola notranjih stanj (McCoy, M. Hall), ki izhaja iz emocij kot prvih gibalcev, 
3. šola notranjih procesov (Spock, R. Bandler, R. Dilts) teži k poudarjanju takšnih tehnik kot je uporaba submodalnosti. 

Seveda naj bi trener vse tri šole poznal. Bodoči trenerji smo se najbolj seznanjali z nauki prve in tretje šole (npr. vzpostavljanje dobrega stika in usklajevanje virov po Diltsovi piramidi). Emocije imajo v kognitivni znanosti in nlp podrejen pomen. Tehnike nlp niso preproste in uporabne v vsaki situaciji. Pomembnejši je proces (kako kdo kaj razume) kot vsebina. Zato ni nenavadno, da se jih izvaja pretežno procesno.  Spomnimo se, da je tudi v shemi učenja McCarthyjeve vprašanje zakaj pred vprašanjem kaj. Zato tudi ni nenavadno, da najdemo pri trenerjih brez jasne teoretske podlage še precej nepredelanih vsebin. Praktiki od njih običajno ne zvedo, da je nlp relativno lahko faktografsko poučevati, toda precej teže izvajati vaje. Vedno znova jih prepričujejo, da je prav to, kar so izbrali, najprimernejše za njih v dani situaciji. V tej točki trčimo ob relativistično tezo ameriškega psihologa Jamesa, ki je na koncu 19. stoletja  trdil, da vsak izbira le najboljše. V nlp poznamo ustrezen aksiom, da ima vsako dejanje dober namen. Čeprav je aksiom tudi sporazum ne pa nesporazum, je potem ocena zlonamernosti in škodljivosti po učinkih že vnaprej nerazumljena s strani dobronamernikov, ki so pozitivno prepričani tudi v dobre učinke komunikacije.  In to, da se vedemo kot da (as if) je v nlp tudi priznana vrednota. Nlp tehnike se lahko brez etičnega kodeksa zlorablja za slabe cilje. Res je Erickson uporabljal dvoumne angleške izraze, kar pa še ne pomeni, da je nlp uporaben le v angleškem govornem področju. Nemci so ga prilagodili za srednjeevropski prostor. Možno je tudi, da nekatere jezikovne fraze delujejo v drugih jezikovno-kulturnih področjih, ne pa v anglosaksonskem. Stvari so dobre ali slabe zato, ker jih mi tako sprejemamo in razumemo. Zato ni prav, da se 'pri nas predstavlja nlp kot nedvomno in nesporno dogmo, čeprav je očitno, da se po internetu o vseh nlp temah da diskutirati pro in contra. Glede umestitve nlp v razvojni tok praktične psihologije je treba primerjati neuro-linguistic programing – Wikipedia, the free encyclopedia z drugim virom Caroll, Robert, T. The Skeptic's Dictionary (http://skeptic.com/neurolin.htm). 

Ambivalenten pomen ima tudi transakcijska analiza, ki se je razvijala iz Bernejeve zasnove. Lahko veliko vemo o mehanizmih odnosa med otrokom, odraslim in staršem, toda kako ta povezava uspeva je od primera do primera drugače.           

Videli smo, da je Masson svojo psihoanalizo in psihoterapevtsko prakso drugih terapevtov razumel negativno. Z logičnega vidika bi mu lahko očitali napako 'pars pro toto', da je kot psihoanalitik sodil vsej psihoterapiji. Poznamo pa tudi pozitivne primere samorazumevanja. Eden izmed njih je Fengler (2007), ki razlikuje med pomočjo iz zbeganosti, kot obrambo pred lastnimi problemi, kot nadomestilo za stik, nudenje pomoči kot usoda, mistični koncept nudenja pomoči z božjo pomočjo. V tej knjigi so razloženi različni motivi, po katerih terapevt deluje in negativni vplivi klientov na terapevta, zaradi katerih tudi poklicno izgoreva.12  Zbeganost, obramba, nadomestilo… očitno niso diagnoze, po katerih bi (bodoči) klient lahko sklepal, da ima izbrani psihoterapevt vse stvari oz. izkušnje že »pošlihtane« v glavi. Lahko pa predvideva, da ima druge primerjalne prednosti, ki bi mu v dobrih stikih z njim pomagale osmisliti njegove obstoječe izkušnje ali najti pot do novih. Massonova diagnoza blodenj ga pred takšnimi predvidevanji svari, vendar pa mu tudi ne bi smela že vnaprej zapirati vrat.  

Sklep

Pokazali smo povezanost različnih vrst poučevanja-svetovanja, znanja in učenja, tako da se lahko vsak laže znajde v navidez nepregledni množici informacij.   Psihiatrija je prekletstvo in blagoslov, ker je tudi sama del teme s pacientovimi blodnjami vred in del svetlobe, del večno nerešenih problemov (človeka kot enigmatičnega bitja) in del njihovega reševanja. Zato nikakor ne gre zamenjavati antropofilije z zoofilijo do psov in mačk kot to delajo nekateri klienti. Zastopnik Masson po eni strani ne zaupa v ljubečo komunikacijo med ljudmi, po drugi strani pa verjame, da se vsak pacient lahko pozdravi sam, ko se postavi na lastne noge.  Navsezadnje so ozdravljeni klienti in pacienti dolžni psihoterapevtom zahvalo. 
  
Očitno je, da Masson izhaja iz osebne prizadetosti zaradi napak v psihoterapiji in psihiatriji, ki se mu zdijo neizbežne in nepresežne. Še najbližji je Ferenzciju, ki se je zavedal pomanjkljivosti v svojih pristopih in je izpeljal radikalni sklep, ki se mu je ponujal. Dokler obstajajo žrtve sistema, je potrebna tudi pomoč. Samo terapija ne pomaga k psihičnemu ozdravljenju tako kot ne pomaga samo posredovanje zdravnika k somatskemu zdravju. Zato se bo v 21. stoletju okrepilo verovanje v zdravilno moč okolja. Kot nakazujeta Perko in Rugelj, bo psihoterapija postala eden od dejavnikov ozdravljenja, ne bo pa edini. 
 
Vprašanje je, ali se psihoterapijo sploh da ukiniti glede na dejstvo, da je imanentno vpeta v sam kapitalistični proces. Prav tako je tudi teoretično težko sprejeti stališče, da je vsaka psihoterapija že v zasnovi slaba, če vemo, da je človek odprto, protislovno, bolno bitje. Z ukinitvijo ne bi dosegli nič drugega kot to, da so človeške zmote (lat. errare humanum est) legitimne samo izven in onkraj psihoterapije. Res je, da se vsi klienti ne morejo postaviti na svoje noge in hoditi po dveh nogah niti brez terapije niti z njo. V obtoku sicer dobičkanosne psihoterapije so morda iluzorična in morda realna pričakovanja, da psihoterapija pomaga. Izbira teorije zdravljenja je obenem izbira terapije. Vprašanje je, kako ljudje že sami zase skrbijo za svoje psihofizično zdravje. Pojem zdravja kot vemo vključuje vse antropološke strani človeka kot biopsihosocialnega in spiritualnega bitja, zato je terapija, ki pokriva vsa ta področja najbolj splošno uporabna. Nobena enostranska (psiho)terapija ni dovolj dobra. 

Relativnost terapije je, da ima dobre in slabe strani. Bistven kriterij pri tem razlikovanju je ciljna motivacija.13 Res je, da se največ naučimo iz njenih slabosti. Masson ne omenja nevrolingvističnega programiranja, realitetne terapije, relacijske terapije in logoterapije. Masson bržkone predpostavlja, da je človek odvisen od psihoterapevta tako kot je odvisen od svojih slabih navad – razvad. Vendar pa bi moral takšen razvoj kot psihoterapevt, ki je za korak ali dva pred pacientom – klientom opraviti tudi ta. Iti bi moral prek ozaveščanja svoje slabe življenjske prakse (ars vivendi) k njenemu izboljševanju. Če je določena praksa škodljiva za enega je tudi za drugega. če se oba tega zavedata in se obenem tudi strinjata, katera bi bila boljša, sta soodgovorna kooperanta v boju za zdrav način življenja posameznika, ki koristi tudi družbi. Enako je z zakonsko ali družinsko terapijo. Če je človek zaradi zdrsa iz racionalistične instrumentalnosti v iracionalizem in avtokratizem bolna žival, potem mu tudi psihoterapija, ki je v služni bolne družbe, ne more pomagati. Nietzsche je najboljši primer za to. Psihoterapija ni pomagala niti Van Goghu niti Hitlerju. Ni vseeno, ali je psihoterapija tostran ali onstran ponorelega sveta. Nekateri so zasvojeni z duhovnostjo, ne dosega pa vsaka vrsta psihoterapije duhovne ravni.   Človek v svoji silnosti (gr. deinites) lahko uniči sebe in svet tudi brez psihiatrije in psihoterapije. Toda to še ni razlog za njeno ukinitev, če ni nič bolj strokovnega, kar lahko pomaga. Ni absolutnega znanja, ki bi človeka lahko rešilo, je pa absolutna vera, ki ne vzbuja več dvomov.   

Če je človek v primerjavi z živalmi biološko pomanjkljiv, pa je obenem tisti, ki to pomanjkljivost kar najbolje (nad)kompenzira z delom in dejavnostjo. Podobno je s psihoterapijo. Začela se je kot medicinsko zasidrana dopolnilna praksa zdravljenja duševnih bolezni. Razvija pa se čedalje bolj v povezavi z drugimi znanji, zlasti s psihologijo, klinično psihologijo, svetovalnimi šolami itd. Absolutna skepsa pomeni popolno dezorientacijo in je zato neplodna za zdravo življenje in za psihoterapijo. Metodični dvom pa je gonilna sila nastajanja alternativnih pristopov. Če ne pomaga en način, pomaga kak drug. Masson nakazuje stališče, da tudi tisočero psihoterapevtskih šol ne more biti v nečem neškodljivih. Masson je zapustil psihoterapevtski teren, njegovi kolegi pa na tej poti še vztrajajo. Nekateri, zlasti uradni psihiatri, so samozaslepljeni tudi v Rugljevih očeh, nekateri so ozaveščeni tako, da izumljajo nove pristope in celo prognozirajo njihovo prihodnost kot npr. W. Glasser.       
Paranoja psihiatrije nastane takrat, kadar se ne zaveda lastnih predpostavk.

Jasno je, da psihiatrija in psihoterapija znotraj mehanicistične paradigme nista mogli uspeti, saj je človek tako celovito bitje, da mu ne morejo ustrezati parcial(istič)ni uspehi. Vedno znova se je izneverila lastnim ciljem in pacientu. Ni mogla odpraviti njegovih senc, saj je tudi sama životarila v senci javnih bolnišnic, ki so bile v bistvu Foucaultovi zapori. 

Sodobni psihiatri (Glasser, Peck itd) se zavedajo, da popravljajo negativne posledice slabe vzgoje. Zato dajejo tudi nasvete staršem, kako vzgajati, da ne bi zgrešili pri zadovoljevanju človeških potreb, zlasti ljubezni. Zlasti travme iz zgodnega otroštva lahko vsaj do določene mere povzročijo nepopravljivo škodo, lahko pa posameznika okrepijo, da se zna spopadati z življenjskimi težavami. Če je res prvo, morajo biti psihiatri zelo previdni do zlorab. Če bi bilo vse popravljivo, bi se lahko neodgovorno z ljudmi grdo ravnalo. Drugo stališče pa vzbuja upanje, da se posamezniki pozdravijo tudi brez psihiatričnih posegov. Večina se zlorab še vedno ne zaveda in jih ima za samoumevne, ker nima primerjave. Po 'projektivni identifikaciji' ne rešujemo svojega problema, ampak 'potisnemo' vanj drugega. le osebe z visoko samozavestjo, ki so dobro informirane in imajo sposobnosti obvladovanja težav, ne nasedejo. Zanikanje (prikrivanje) zlorab in neprijetnih psihičnih vsebin pomeni slepoto in dolgoročno škoduje.  Revščina je že posledica in pogoj zlorab. V ZDA in Evropi so osebe z najnižjim socialnim statusom imele 2,5 krat (shizofrenija celo 8 krat) več zlorab kot ljudje na najvišjih položajih. Revni so tudi depresivnejši in skoraj brez perspektive. Nagnjenost k pesimizmu je celo gensko pogojena. V zgodnjem zlorabljajočem škodljivem družinskem okolju si otrok težko oblikuje ustrezne obrambne mehanizme. Odrasli težko zviša raven samospoštovanja, če mu je bila v otroštvu pogosto kratena ne glede na svoj socialni položaj. Rus Makovec  pravi, da se mora znati v imenu spoštovanja do klienta svoje premoči odpovedati. Čustvena podpora ima pomembno vlogo pri 'blaženju' travm. Predvsem je pomembno, da se prizadeti in  identificira ali da preseže vlogo žrtve. Storilci zlorabe se lahko spreminjajo, zlasti če dejanje obžalujejo. Če vemo, da je zloraba del nas, smo laže odgovorni (ne le pseudoodgovorni) zanjo. Vaditi bi morali obvladovanje svojega  agresivnega vedenja z razvijanjem empatije. Zaupanje v ustanove pomoči je treba gojiti kot stalen proces. Kdor ima slabe izkušnje, se jih ne odpove hitro in zlahka. Jasno je, da psihiatri ne obvladajo vseh psihoterapij, ampak le njim najbližje. Nekateri pacienti bi želeli psihiatra doživljati  kot vsemogočno očetovsko figuro in ga zato ne-hote pooblaščajo, drugi pa se prav temu upirajo. Ker ima okolica večinoma še vedno negativen odnos do iskalcev psihiatričnih storitev, se nekateri, ki bi jih bili potrebni, zanje ne odločijo. Rabili bi absolutno varnost in tajnost podatkov. Makovčeva zaključi, da dobra terapija posamezniku zanesljivo pomaga v boju proti morebitnim težavam in motnjam.

Na osnovi vsega povedanega se da sklepati, da je treba vzdržati ambivalentnost bivanja tako kot je treba iskati ravnotežje med nasprotji, ker smo vsi med eustresom in distresom, vso gorimo in izgorevamo, doživljamo vzpone in padce pri poklicnem delu. Zato je vsako preuranjeno sojenje nepravično. 
    
Opombe

1. Na temo terapevtskih tehnik najdemo zelo veliko zadetkov na spletnih straneh, ki pa večinoma niso proti terapiji sploh, ampak le proti določeni terapiji v imenu druge, kompleksnejše teorije in terapije. Npr. Zindel, V. Segal, J. Mark G. Williams (2001). Mindfulness Based Therapy for Depression. A New Approach to Preventing Relapse. New York, Guilford Press.    

2. Iz različnih virov lahko zvemo, kakšne so družinska terapija na relacijski teoriji (glej Kompan-Erzan), gestaltterapija (npr. Lamovec), feministična terapija, terapija za žrtve incesta in ericksonovska hipnoterapija (npr. v nlp).   

3. Danes prevladuje zmeda na področju avtoritete. Poglejmo si najprej njen etimološki izvor. Latinski izraz auctoritas pomeni vest, nagovarjanje, priporočilo, izvor, potrditev, verodostojnost ugled, dostojanstvo, znamenitost, mnenje, vzor; volja, odločitev, naloga. Beseda auctoritas izhaja iz auctor - utemeljitelj, svetovalec, učitelj, zastopnik. Po Krofliču (Kroflič, 2000) poznamo več vrst avtoritet od najstarejše apostolske do novejše samoomejitvene.  Seveda pa nobene avtoritete ni brez moči (lat. potentia). 

4. Število terapij narašča od individualne, skupinske, likovne, družinske itd. Klinični psihologi so bili znanilci psihoterapije v VB v 70.letih. To je bil korak naprej od medicinske podlage k metodam reševanja osebnih problemov. 

5. Taylor po Stevanoviću (2004)  razlikuje njene naslednje vidike:
- ekspresivno ustvarjalnost, ki se kaže v spontanem izražanju,
- produktivno ustvarjalnost, ki pomeni obvladovanje različnih veščin in tehnik za stvaritev proizvoda,
- inventivno ustvarjalnost, ki pomeni  izvirnost in domiselnost uporabe materiala,
- inovativno ustvarjalnost, ki terja višjo stopnjo abstrakcije pri razumevanju osnovnih načel, 
- emergentno ustvarjalnost, ki pojasnjuje nastajanje novih (znanstvenih) odkritij.

6. The William Glasser Institute
22024 Lassen Street, Suite 118
Chatsworth, California 91311; USA

7. Lesarjeva (Lesar, 2002) je temeljito analizirala pomen Franklove logoterapije za možno aplikacijo v našo javno šolo. O bistvenem pomenu vzgoje za življenje otrok piše tudi Zalokar-Divjak (1998). 

8. Na Rogli so vsako leto posvetovanja psihoterapevtov. Slovenska krovna zveza za psihoterapijo. Študijski dnevi (4; 2005; Rogla) je priredila posvet: Sodobni tokovi v psihoterapiji : od patogeneze k salutogenezi : zbornik prispevkov/ Četrti študijski dnevi Slovenske krovne zveze za psihoterapijo, 3.-4. junij 2005, Rogla; uredila Janko Bohak, Miran Možina. - Maribor : Slovenska krovna zveza za psihoterapijo, 2005 (Maribor : Inštitut RS za rehabilitacijo, delavnice Dlan). - 234 str. ; 29 cm

9. Glej članek Practical Application of NLP in the Classroom. 21 February 2001.   
http://www.richmondpark/net/chats/default.asp?content, Garnett (2005) in 
Požek-Novak, T. (2006).

10. Najstarejše razumevanje razumevanja je hermenevtično. Hermenevtika izhaja iz gr. izraza 'hermeneuin' – naznaniti in 'hermes' – sel, poslanec. Hermenevtično razumevanje pomeni izhajati iz tradicije, kakršna stopa pred nas in se nam razkriva. Poznamo še sistemsko razumevanje dela iz celote in pozitivistično razumevanje stališča iz dejstev. Pojem razumevanja je povezan s pojmovanjem resnice. Razumevanje na osnovi vživljanja v drugega zastopa NLP, na osnovi četvernega poslušanja (1. vsebine sporočila, 2. pomenov in namenov drugega, 3. izvora in namena mojega odgovora, 4. razsežnosti medsebojnega odnosa) pa komunikologija pri Brajši.  

11. Zaljubljenost je strast (gr. pathos) so že v antiki občutili kot ogenj duše. V sanskrtu je ‘agni’ = ogenj. To je tudi kratica:  'a', ki pomeni polnost, 'g' praznina, 'ni' preobrazba. Ogenj je dvoumna moč oblikovanja in uničevanja. 

12. Namesto na grmadi zaradi grehov izgorevamo danes zaradi dela v tovarnah, pisarnah, podjetjih in šolah. Izgorelost zaradi dela je znana na vzhodu (jap. izraz karoshi - prezgodnja smrt zaradi dela) in na zahodu (burning out). Deloholizem je ena od (so)odvisnosti. Z njo je povezana eksplozija zadržane agresivnosti, ki jo poznamo zlasti na slovenskih cestah, kjer imamo več smrtnih žrtev kot v Avstriji ali na Švedskem.

13. Ciljna motivacija je pogosto opisana kot notranja usmerjenost (naperjenost), potreba, želja ali zahteva. Je sila, ki aktivira in usmerja vedenje posameznika  (goal-oriented behavior).  Njene usmeritve so še navdušenje, intenzivnost in trajanje vedenja. V NLP so strategije samomotiviranja povezane z vrednotami, prepričanji, čutno ostrino in postavljanjem ciljev.

Literatura 

- Alder, H. (1997). NLP for trainers: communicating for excellence. London, McGrow Hills. 
- Bale, L.,S. (2005): Gregory Bateson's Theory of Mind: Practical Application to Pedagogy. In: htt://www.narberthpa.com/bale/Isbale_dop/learn.htm, str. 1-23
- Balažic, S. (2007). Psihoanaliza in politika. Ljubljana, FDV.
- Berne, E. (1970). Šta kažeš posle zdravo? Beograd, Nolit.
- Bognar, L. (1993). Didaktika. Zagreb, Školska knjiga.
- Booth, N. & Price, S. (2005). Skrivnosti mojstrskega rezalca diamantov. Kako dramatično povečati vrednost vaše najbolj dragocene lastnine – vaših odnosov. Varaždin, Katarina Zrinski.
-	Bohak, J. & Možina, M. (2002). Psychotherapy in Slovenia. In: http://marela.uni_mb.si/skzp/Srecanja/SloScena/StudDnevi/SKZP/Zbornik/Rogla2001/Splet/Drugo/Sloveia.htm.
-	Bohak, J. & Možina, M. (ed., 2004). Kompetentni psihoterapevt. Zbornik prispevkov: 3. študijski dnevi SKZP 2003, 6-7. junij 2003, Rogla. Maribor, SKZP, str. 58-64.
- De Mello, S., J. (1990). Izzivi. Meditacije življenja. Župnijski urad Ljubljana-Dravlje     
- Dyer, W. (1999). Verjemite in videli boste. Ljubljana, Ganeš.
- Ferrini, P. (2005). Most do resničnosti. Tečaj čudežev v praksi. Ljubljana, Gnostica.
- Fengler, J. (2007). Nudenje pomoči utruja. O analizi in obvladovanju izgorelosti in poklicne deformacije. Ljubljana, Temza. 
- Foundation for inner peace (2004). Dodatek k tečaju čudežev. Psihoterapija, namen, proces in praksa. Pesem molitve, molitev odpuščanje, ozdravljenje. Notranje Gorice, Quatro.
- Frankl, V. E. (1993). Kljub vsemu rečem življenju da. Celje, Mohorjeva družba.
- Frankl, V.E.(1994). Zdravnik in duša: osnove logoterapije in bivanjske analize. Celje, Mohorjeva družba.
- Frankl, V. E. (1994). Volja do smisla: osnove logoterapije in bivanjske analize. Celje, Mohorjeva družba.
- Frankl, V. E. (2005). Človek pred vprašanjem o smislu. Izbor iz zbranega dela. ljubljana, Pasadena. 
- Freud, S. (2007). Spisi o družbi in religiji. Ljubljana, Analecta.
- Fromm, E. (1970). Zdrava družba. Ljubljana, DZ.
- Gadamer, M. (2001). Resnica in metoda. Ljubljana, Labirinti.
- Garnett, S. (2005). Using Brainpower in the Classroom. Five steps to accelerate learning. London, Routledge.
- Gillingan (2004). The courage to love. Principles and practices of self-relations. Alle wunden heilen.
- Ginnis, P. (2004). Učitelj sam svoj mojster: kako vsakega učenca pripeljemo do uspeha. Ljubljana, Založba Rokus.
- Glasser, W. (1994). Dobra šola – vodenje  učencev brez prisile. Radovljica, Regionalni 
izobraževalni center. 
- Gossen, D. & Anderson, J. (1996). Ustvarimo razmere za dobro šolo! Radovljica: Regionalni izobraževalni center.
- Glasser, W. (2005). Realitetna terapija v praksi. Radovljica, Mca.
- Glasser, W. (1994). Kontrolna teorija. Kako vzpostaviti učinkovito kontrolo nad svojim življenjem. Ljubljana, Taxus.
- Gostečnik, Ch. (2005). Psihoanaliza in religiozno izkustvo. Ljubljana, Frančiškanski družinski inštitut. 
-	Harris, T. A. (2007). Jaz sem v redu, ti si v redu. Se počutite v redu? Ali pa še kar naprej igrate razdiralne igre. Ljubljana, Karantanija.  
- http://en.wikipedia.org/wiki/Jeffrey_Moussaief_Masson 
- Kobolt, A. (ured., 2004). Metode in tehnike supervizije. Ljubljana, PF.
- Kotnik, M. (2002). Sistem učinkovitega motiviranja. (propulsion system). V: C: 
Besedila/Paradigma/Učinkovite metode učenja_files/eNLP02.htm
- Kostnapfel, J. (Ured., 1996). Slovenski psihiatri. Radovljica, Didakta, 1996
- Kovač, J., Mayer, J., Jesenko, J. (2004). Stili in značilnosti uspešnega vodenja. Kranj, Moderna organizacija.
- Kristeva, J. (2005). Psihoanalitski teksti. Razprave. Piran, Artes.
- Krystal, Ph. (2001). Odstranjevanje vezi, ki omejujejo. Kranj, Lotos.
- Lamovec, T. (1997). Načela gestalt-terapije za vsakdanje življenja II. Ljubljana, Arx.
- Lasch, Ch. (1986). Narcistička kultura. Beograd, Nolit.
- Lesar, I. (2002).  Med iskanjem in izbiro smisla : [vpliv Franklove teorije smisla na vzgojno teorijo in prakso]. Ljubljana : Inštitut za psihologijo osebnosti. 
- Linden, A. & Spalding, M. (1994). The Enneagram and NLP. A Journey of Evolution. Metamorphous Press.
- Masson, J. (2007). Zablode psihoterapije. Ljubljana, Umco.
-	Miller, A. (2005). Upor telesa: telo terja resnico. Ljubljana, Tangram. 
- Nelson-Jones, R. (2004). Cognitive Humanistic Therapy. Buhism, Christianity and being fully human. London, Sage.
- Peck, M. Scott (1995). Svet, ki čaka, da se bo rodil : ponovno odkrivanje omike. Ljubljana, Mladinska knjiga.
- Peck, M. Scott (2006). Ljubezen in duhovna rast: nova psihologija ljubezni, tradicionalnih vrednot in duhovne rasti. Ljubljana, MK.
- Perkins, D. (1991). Educating for insight. V: Educational leadership, 49(2), str. 4.
- Praper, P. (1996). Razvojna analitična psihoterapija. Ljubljana, Inštitut za klinično psihologijo.
- Savodnik, I. (2006). Psychiatry's sick compulsion: turning weaknesses into diseases. In. Sunday Current, str. 1-3.  
- Shorter, E. (1997). A history of Pschiatry. From the Era of the Asylum to the Age of Prozac. 
New York, John Wiley & Sons, Inc.
-	Singer, A., A. (2005). Personality and Psychotherapy. Training the whole Person. New York, London, The Guildford Press. 
- Sulivan, K. & Church, J. (2006). Poiščite svoj notranji jaz. Kako dobro se poznate? Ljubljana, MK.
- Wubbolding, R., E. (2002). Reality Therapy for the 21st Century. Philadelphia, Brunner-Routledge. 
- Rohn, J. (2005). Pet glavnih delov življenjske sestavljenke. Vodič do osebnega uspeha.
Varaždin, Katarina Zrinski.
- Rus Makovec, M. (2003). Zloraba duševne moči. Ljubljana, CZ.
- Ščuka, V. (2007). Šolar na poti do sebe : oblikovanje osebnosti. Priročnik za učitelje in starše. Radovljica : Didakta.
- What's Wrong with NLP? In: http://www.bradburyac.mistral.co.uk/nlpfax20.htm, str. 1-8. 
-	Zupanič, M. (2007). Psihiatrična klinika v Ljubljani v težavah. Nekateri morajo ležati tudi po tleh. Delo, 14. 6. 2007, str. 3.
- Žorž, B. (2005). Svetovati ali poslušati. Celje, Mohorjeva družba.