Dr. Bogomir Novak

Mnogotere funkcije jezika

Povzetek

O jeziku vemo obenem veliko in malo. Analiziramo ga interdisciplinarno zlasti sociolingvistike in antropološke lingvistike. Ugotavljamo različne funkcije jezika kot so socialne, politične, psihološke in antropološke, ki kažejo človeku različne zrcalne podobe oz. zemljevide sveta.  Jezik in mišljenje mu omogočata avtorefleksijo samega sebe. Namen prispevka je znotraj lingvističnega obrata pojasniti svoj lastni kulturni jezik. Človek je v jeziku determiniran in svoboden, ker je uporabnik in je uporabljeni. Jezik interpretiramo s pomočjo funkcionalistične, sistemske in interakcijske teorije. Človek kot biopsihosocialno in spiritualno bitje razvija jezik na vseh teh ravneh kot ga razvija na vseh področjih družbenih dejavnosti po Parsonsovi AGIL shemi.  Homo duplex rabi razcepljen – fragmentiran  jezik. Govorimo hierarhično-demokratičen, avtonomno-heteronomen, psihosocialno pogojen, glokalni jezik. Jezik posameznika se institucionalizira na dolgem pohodu skozi ustanove in individualizira znotraj spoznavanja sebe. Kakršen jezik določena skupnost kot je znanstvena, edukacijska, religiozna, politična uporablja, takšna je. Današnja postmoderna družba rabi avtoreferencialni jezik in se z njim tudi avtoregulira.  
 
Ključne besede: učenje jezika, funkcije, govorno dejanje, razumevanje, pomen.

1. Metodični pristopi k raziskovanju jezika

V različnih tipih kultur živijo različni tipi človeka in nastajajo različne vrste učlovečanja in jezikovnih izrazov zanje. Slovenski človek se razlikuje od germanskega ali romanskega. Vsaka kultura ima specifičen način mišljenja, izražanja in delovanja. To specifičnost spoznavamo le komparativno v multikulturnih stikih. 

Naš namen je razvijati lingvistično antropologijo obenem s kategorialnim aparatom za pojasnitev razsežnosti jezika posameznika v socialnih situacijah. Jezikovni sistemi se strukturno oblikujejo iz potencialne neskončnosti pomenov. Iz želje po razume vanju sveta nastajajo jezikovni sistemi, ki svet dešifrirajo z namenom sporočanja odkrite resnice drugim. Jezikovni sistem obstaja le v medsebojnih, komunikacijskih odnosih. Razumevanju individualnega govora se približamo s tipologijo osebnosti, izčrpamo pa ga ne. Vprašanje je, koliko je določen tip osebnosti sposoben komunicirati z drugimi tipi in jih razumeti. Odpira nje kulture v smeri pluralizma interesov je sicer spodbudno, vendar nezadostno, če ostajajo ti interesi separatni. Tipi osebnosti so določeni glede na njihove interese, načine spoznavanja (zaznava, predstava, mišljenje) in po usmerjenosti v zunanji ali notranji svet. To je transformacijska V.O.U. shema, ki ni zgolj kibernetska, ker izhod – exit ni enak vhodu - inputu. Iz te sheme se delno da razumeti načine njihovega komuniciranja ljudi, ki se učijo drug od drugega, tako da uporabljajo enake izraze (občutim, vidim, slišim, mislim itd.). V tem je nevrolingvistični pristop k jeziku. Ljudje sicer zrcalimo drug drugega, vendar pogosto ne v istem smislu in na enak način, zlasti tedaj,kadar ni enakega predmeta interesov. Čim bolj je družba zapletena, tem bolj zapleteno je tudi zrcaljenje. Posledično je tudi manj transparentno.1 To nas vodi k vprašanju reprezentacij reprezentantov. Razlikujemo med reprezentacijami pred samim seboj kot posledice avtorefleksije, pred drugimi kot socialne reprezentacije kot generalizirani drugi in reprezentacije stvari. Chomskega zanimata dva problema človeško vedenje. Prvi problem je, kako lahko vemo tako veliko o jeziku kljub temu, da imamo tako omejeno evidenco, drugi problem pa je, kako lahko vemo tako malo kljub temu, da imamo tako veliko evidenco. Prvi problem bi lahko imenovali 'Platonov problem', drugega pa 'Orwellov problem' – ta  je v domeni družbenega in političnega življenja analogija s tem, kar imenujemo Freudov problem. Kar se tiče Orwellovega problema bi rekli, da ideologija, ki je splošno sprejeta v totalitarnem jeziku, še ni prava evidenca.   

Aristotelov Organon je logična zaščita pred subjektivnimi zlorabami mišljenja. Zgodovina logike je pokazala, da se mišljenje ne more zaščititi pred možnostjo in dejanskostjo zmote le z logičnimi sredstvi. Vsakdanji jezik je prebogat in protisloven, da bi ga lahko presojali zgolj z enoznačnim, logičnim jezikom. Aristotelove kategorije so najprej gramatikalne kategorije starogrškega jezika in potem logično orodje analize sodb (Benvenist, 1975). S Kantovega vidika je jezik apriori uma.

Cilj razvoja jezikovnih sredstev je označitev vseh družbenih pojavov, motiv pa je razvijanje jezikovnih kompetenc. Besedišče vsakega jezika ima svojo lastno zgradbo, ki ni odvisna niti od fizikalnih lastnosti izven jezikovnega sveta, niti od človekovega zaznavanja tega sveta, niti od človekovih zaznavnih potekov. Odtod izhajajo tudi vede o jeziku kot so filozofija jezika, antropolingvistika, socio- in psiholingvistika, ki jezik kot izraz družbe in posameznika že predpostavljajo. 

Sociolingvistika ne opredeljuje jezika le z enega vidika in ene same definicije.2 Možno ga je opredeliti kot komunikacijo skozi družbo in družbo skozi komunikacijo (Škerlep, 1997), kot posebno, družbeno aplikativno raven lingvistične filozofije, kot autopoiesis – generiranje  družbenosti iz svobode posameznika. Sociologingvistika preučuje jezik kot način družbenih cepitev in združevanja. S cepitvijo družbe na boga te in revne se je tudi jezik razcepil na elitni in vulgarni (lingua vulgaris). Sociolingvisti razlikujejo med jezikom nomadskih lovcev – plenilcev  in miroljubnim jezikom agrarnih plemen. Ta dihotomija se še danes pojavlja pri odkrivanju naturalnih kultur. Jezik je znak do ločene jezikovne skupnosti (nem. Gemeinschaft), pa naj bo ta komunikativna, znanstvena, vzgojna itd. današnji jezik je standardiziran. Bernstein je našel razlike v jeziku višjega in nižjega družbene ga razreda v naslednjih točkah. predvidljivost, besednjak, struktura in obseg odslikovanja. Jezik nižjega razreda je bolj pred vidljiv, ima manjši obseg besed, krajše besede in je bolj odvisen od potrditev sogovornika za razliko od jezika višjega sloja, ki je relativno avtonomen. Znano je, da imajo otroci nižjih slojev večje težave v šoli kot otroci srednjih in višjih slojev.

Ideal razsvetljenstva moderne je racionalna družba z racionalnim jezikom.  Za razvoj družbene 
racionalnosti in demokracije še posebej je potrebna kontekstualna intervencija, kar pomeni sprotno prilagajanje sredstev in ciljev za doseganje skupne racionalnosti. To je avtoregulacija. Wilke (1993) navaja značilnosti postmoderne družbe kot posledico civiliziranje politične moči. Vtem procesu vidi odgovor na vprašanje, kako je možna družba in  kako uresničiti skupno racionalnost ob dejstvu, da so podsistemi že racionalni po njihovi avtonomiji. Ne le za družbo, ampak tudi za jezik je značilna diferenciacija v smislu povečevanja števila opcij in socialnih cepitev, pozitivizacija strukture pravil poraja nova tveganja – samoreferenca poraja vprašanje, kako je posamezna področja možno razumno povezati v novo celoto – integrirati in potreba po usmerjanju oz. civiliziranju evolucije, kar pomeni prevzemanje nadzora nad razvojem. Kompleksna nedoločenost pojavov je pogoj in posledica jezi kovne artikulacije in razlikovanja. Tudi za razvoj jezika velja, da čim več je možno, tem teže je uresničljivo kaj zares novega, ker je večja verjetnost ponavljanja. Očitno se raba vsakdanjega jezika nahaja med hierarhičnim in demokratičnim jezikom.  

Človek lahko le del svoje kolektivno nezavedne vednosti označi, konotira, deskribira z jezikom. Tako obstaja določena družba brez jezika, ki bi bil razumljiv pripadnikom drugih družbenih skupnosti. Zaradi izključujočnosti so nekatere kulture za druge videti tako kot da so brez jezika (tako nam je naziv Nemci pomenil prvotno tiste, ki so nemi). Spor med naturalisti in konstruktivisti je v vprašanju, ali sta predmet in misel pred jezikom ali po njem. Obstaja pa še nedoločljiv sklop vednosti, o kateri se ne govori. 

Kljub temu, da je jezik orodje izražanja in razmišljanja, ni v celoti spoznan, ker se še razvija. Tudi lingvistika lahko spozna le del tega, kar ljudje govorijo. Tudi metalingvistične ravni niso vsem dostopne, tako da bi vplivale na vsakdanji govor in nimamo za vse vsakdanje jezikovne pojave teh vrst razlag. Gre za jezikovno samorazkrivanje narave v človeku, samoosmišljanje narave v človeku in človeka v kulturi kot naravi. Če človek nima jezika, ki bi označeval resnico samo, potem tudi nobena družbena oblika ne izraža njene do končne potrditve, ampak jo izraža le v posnetkih, varljivih oblikah, približkih, odslikavah. Dotlej ni niti na razvojni stopnji zavesti govoreče živali kot so sužnji. Razvoj jezika je odprt, pomensko pluralen, kontingenten in terja stalno individualno in socialno učenje.

Sosirjanski pogled na jezik zagovarja njegovo avtonomnost s trditvijo, da je struktura jezika neodvisna od ljudi, ki jezik rabijo, in neodvisna od tega, kako v jeziku kategorizirajo svoje izkustvo. Po Saussuru je govor psihološko-fizikalna entiteta. Jezik je primaren, neskončen in homogen. V govoru je vloga posameznika aktivna–odloča, kaj in kako bo povedal. Vsak jezik je po Saussurju struktura sui generis; njegove prvine je treba določiti z razmerji do drugih prvin iste ravnine preučevanega jezika. Njihovo vrednost ustvarjajo razmerja. Za Saussura ni smisla izven odnosov, v katere verjamemo. Človek  se nahaja le v sistemih pomenov in ne izven njih.

Funkcionalistični pristop se osredinja na vlogo jezika v sporočanju. Po tem pristopu jezikovne  izraze tvorimo in jih razumemo glede na sporazumevalno vlogo jezika. Funkcionalisti sklepajo, da se kot interpreti glasovnih verig ravnamo po ikonskem načelu, ko dobesednemu pomenu povedi dodajamo še pomen.

Osrednje vprašanje jezikovnega relativizma je razmerje med jezikom in mišljenjem. ali nam jezik pomaga, da si svoje neverbalne predstave pojasnimo; torej ali jezik deluje kot posrednik, ki nam misel približa, ozavesti. Ali pa velja jezikovni determinizem, po katerem je jezik tisti, ki nam omejuje zazna vanje sveta. Seveda, ima vsaka izmed teh dveh predpostavk pomanjkljivosti, čeprav druga ponuja razmislek o kulturnih razlikah, ki obstajajo med narodi. 

Po Bourdieuju (Bourdieu, 1992) je vsako jezikovno dejanje in vsaka akcija je konjunktura, srečanje neodvisnih kavzalnih nizov. družbeno oblikovane dispozicije jezikovnega habitusa in sposobnosti govorjenja. Gre za jezikovno sposobnost neomejenega ustvarjanja gramatikalno pravilnih diskurzov in za družbeno sposobnost, da se jih poslužujemo v določeni situaciji. Čeprav je vsak govornik proizvajalec in  potrošnik lastnih proizvodov – govornih  dejanj, vendar vsi govorniki ne morejo vanje vnesti tistih obrazcev, po katerih so jih proizvedli. Lahko bi glede na položaj reflektiranega praktika ugotovili, da  se govorci pravil le delno zavedajo in tudi samo zavedanje še ne pomeni odpravo kognitivne disonance. Po drugi strani pa iz svojega potencialnega znanja, ki omogoča spontano komunikacijo, lahko izumljajo vedno nekaj novega. Še nedorečen problem se skriva v vprašanju ponovljivosti in enkratnosti jezikovnih produktov oz. govornih dejanj. 

2. Teorije funkcijskih struktur jezika  

Jezik označuje dejanja, misli, izkušnje, emocije, kulturo, skratka. svet v celoti (psihični, socialni in kozmični). Vprašanje je, koliko so te funkcije tudi (dis)funkcionalne. Nahajamo se med rabo in zlorabo-manipulacijo teh funkcij. Doslej smo se zlorab premalo zavedali, sedaj pa jih od kriva komunikologija, ki sloni na psiho- in sociolingvistiki.

Lingvistični obrat je prinesel veliko teorij jezika. Lahko si postavimo vprašanje, katera izmed množice teorij nam pomaga pojasniti jezik, ki ga govorimo, da lahko razvijamo svoj lastni kulturni jezik in katera izmed teorij retorike in komunikacije nam pomaga razvijati našo retoriko in komunikacijo. Malo je verjetno, da bi našli en sam teoretično sprejemljiv odgovor.  Vsakdo govori enega ali več nacionalnih jezikov, materni jezik z določenim lokalnim narečje in se vsaj delno poslužuje žargona. Individualni govor je prepleten z značilnostmi posebnega in splošnega jezika.  

Kulturna identiteta je »dinamični vrednostni sistem naučenih elementov priča kovanj, konvencij, verovanj in pravil, ki omogočajo članom določene skupine, da med seboj komunicirajo in razvijajo ustvarjalne potenciale« (Južnič, 1993; 179). Sposobnosti pa označujemo danes z inteligencami od psihomotorične do intuitivne ravni. Jezikovna kompetenca je videna v dvojni optiki razvijanja sebe  in drugih kompetenc oz. inteligenc. Na ta način je jezik način usposabljanja ali onesposabljanja človeka za življenje v skupnosti.       

V Platonovem dialogu Kratil je jezik oblika dejanja, kar se danes kaže že v jezikoslovni terminologiji, kjer se vse izgovorjeno po imenuje s terminom govorno dejanje (Austin). Poznamo več teorij dejanja (Handlung, action). V praksi lahko opazimo, da dejanje bodisi pred bodisi po vsakem takem govornem dejanju. Ne gre le za to, kaj lahko dosežemo že v jeziku samem (ilokucija), drugo pa s po močjo jezika (perlokucija). Vprašanje konvencije ali individualne izbire je, kdaj se zadovoljimo že s performativno funkcijo jezika in kdaj ilokucijsko. Iz antike poznamo tudi teorije imen za singularno in obče, kar je v srednjem veku pripeljalo do treh teorij pojma kot so  nominalizem, konceptualizem in realizem. 

Množica heterogenih podatkov o tem, kako lahko komu kaj povemo, postane obvladljiva, čim sistematično razlikujemo med jezikovnim sistemom in vsem ostalim. Strukturalizem pomeni trditev, da je vsak jezik sistem opredeljen z razmerji, ki jih med seboj navezujejo prvine na vsaki od vzpostavljenih ravnin, na katerih opisujemo jezikovne pojave. Predmet jezikoslovja je jezik, ne govor, ki je sekundaren, trenuten in heterogen.

Tako kot jezik da strukturo glasovni stvari, jo s slovnico in besediščem da tudi pojmovni stvari. Vsak jezik zase opredeljuje razmerja med besednimi pomeni svojega besedišča. Besedišče jezika ni nomenklatura za univerzalne pojme. Pomenska ravnina. semantika preučuje dobesedni in stavčni pomen/pragmatika. dobesedne pomene semantike dopolni v nameravane pomene izrekov v konkretnem govornem položaju.

V znanju jezika je implicirano že njegovo (ne)razumevanje. Razumevanje je sposobnost hkratnega povezovanja vseh pomembnih informacij o določenem pojavu – problemu  (lastnosti, izkušnje, oblike vedenje). Razumemo pomen pojavov, njihovo umeščenost v vzročno-posledično zvezo. Po Grilovi (Gril, 1998; 20) je treba izluščiti razlikovalne mentalne vzorce, ki tvorijo osnovo subjektivnega presojanja in kriterije, po katerih posameznik organizira, pojasnjuje in interpretira dogajanje in napoveduje svoje akcije. Iz tega je razvidno, da je razumevanje zelo kompleksna kategorija, ki se jo da povezati s pojasnjevanjem, razreševanjem in  interpretiranjem problema.
 
Če vemo, kako poteka razumevanje govornih verig, to lažje nadzorujemo. Zavedamo se, da so in- formacije predstavljene v zapleteni jezikovni verigi, zato jih najprej skušamo analizirati, razstaviti. Jezikovno gradivo skladenjsko razčlenimo na manjše enote s preprostejšo skladnjo, tako da se nam odkrije semantična resnica sporočenega. Tej fazi sledijo naslednje:
- dopolnjevanje v skladenjski razčlembi neizraženih mest z izraženimi prvinami
- vzpostavljanje nanosniških razmerij
- razreševanje pomenske nedoločnosti
- razreševanje dvoumij, ko se naslovnik odloča za enega od možnih pomenov dvoumnih izrazov
- določitev govornega dejanja, ki ga je tvorec z izrekanjem glasovne oblike opravil. 

Iz tako dobljene pomenske osnove dobesednih pomenov lahko sklepamo na namerava ni pomen (Golden, 1966; 231-232). Ta proces poteka zelo hitro, nanj pa ne vpliva samo jezikovno znanje, ampak k izbiri glede na kontekst najprimernejšega, najbolj relevantnega pomena vpliva interpretovo izvenjezikovno znanje, njegovo poznavanje kulture, norm, dogovorov, stalnih komunikacijskih vzorcev.

Delitev na jezikovne funkcije je pomembna, čeprav razni jezikoslovci funkcije različno pojmujejo. Firth in Halliday sta izpeljala teorijo, v kateri enačita pomen s funkcijo. Halliday je jezik celo definiral kot pomenski potencial, sredstvo, ki omogoča izražanje najrazličnejših pomenov (Kovačič, 1993; 288-9). Definiral ga je kot družbeno semiotiko. Postavil je tudi svojo funkcijsko delitev. Tudi po njegovi delitvi ima besedilo lahko le eno od naslednjih funkcij dominantno. medosebno, predstavno in besedilno.

2.1. Antropološke funkcije jezika

Po naslednjih splošnih značilnostih jezika se človek razlikuje od živali: 
1. neodvisnost od (sedanjega) dražljaja. Sporazumevanja ne vodi toliko zaznava kot razum, zato prisotnost označevanih predmetov ni nujno prisotna. 
2. Poljubnost izbire znakov, višine glasu, po udarjanje glasov znotraj okvira slovničnih pravil. Odnos med glasom in pomenom se spreminja in je nepredvidljiv. 
3. Dvoravninskost pomeni, da posamični glas ni vezan na določen pojem in da so glasovi brez pomena. Ta lastnost omogoča, da iz omejenega števila ne-pomenljivih prvin tvori mo neskončno število pomenljivih izrazov. 
4. Razlikovalnost pomeni, da določen izraz ohrani po men tudi v daljših sestavljenkah (npr. naš pes-pes). Razlikovalnost pome ni odločitev med “da in ne”. Ni težko uganiti, da je to tudi lastnost mišljenja pri presojanju med istovetnostjo in različ nostjo (nasprotnostjo, protislovnostjo). 
5. Metaforiziranje pomeni barvitost jezika, ker človek dela tako kot čebela, ki prenaša med iz sveta na cvet prenaša pomene in z njimi bogati jezik. 
6. Evociranje nastane, ker je človek vprašujoče bitje, ki drugemu postavlja vprašanja in od nje ga pričakuje odgovor. Stari Grki so sfingi postavljali vprašanja. Pri tem so prvi sprevideli, da človek na dvoumna vprašanja dobi dvoumne odgovore. 

Sporazumevamo se po zapletenem sistemu hevristik in strategij kognitivnih mehanizmov. Nameravani pomen moramo pogosto šele odkriti za dobesednim pomenom izrazov. To je že interpretacija, v kateri se kaže odnos med komunikatorjem in komunikantom. Komunikant lahko dvomi, ali je uganil pravi pomen sporočila. Poznamo tudi zamenljivost sporočevalnih vlog, refleksivnost jezika (t. j. opisovanje njega samega), nadzor nad tvorjenjem sporočila in prilagajanje tega okoliščinam. Sporočajo o sebi in vplivajo na druge že živali in tudi ljudje, toda specifično človeška funkcija jezika je sporazumevanje.  

Naloga filozofije, antropologije in vseh drugih znanosti je preverjati postavke in veljavnost  vsakdanje, religiozne, filozofske ali znanstvene govorice.  Naloga filozofske določitve človeka  je preverjanje govoric posameznih področij človekovega delovanja ter njihovega odnosa na celovitost oziroma skladnost vse človeške govorice in glede na utemeljitev človeka kot celostnega bitja.

Marksisti so jezik opredeljevali podobno kot na delo in trg v smislu odtujenosti – izkoriščanosti proletariata in fetišizma blaga. Kot kapital ustreza trgovini, jezik ustreza govorjenju. Za individualno besedo (fr. parole) se nahaja common speech, ki omogoča prevajanje iz enega jezika v drugega. Že v praskupnosti so se oblikovale obče oblike jezika in družbe, zato so funkcije jezika v specialnih jezikih podobne. V določenih odnosih še razlikujemo naravni (materni ali spontano naučen tuji jezik) od umetnih (računalniških, simbolno-logičnih) jezikov.  

Antropološko bi lahko govorili človekovi pogojenosti z jezikom. Vse tisto, kar človek ve o sebi, ve po prodoru v jezik (Hegel). Preučevanje jezika kot en vidik sistematičnega proučevanja človeka, da o stvareh smiselno razpravlja. Jezik je nosilec spoznanja in vrednot. S pogovorom sobivamo in sodelujemo z drugimi ljudmi, jih opozarjamo na svojo prisotnost in iskrenost, jim dajemo vedeti, da smo zaznali njihovo in da hočemo z njimi deliti izkušnjo tega sveta. Znano je, da s spremenjeno zaznavo spre menimo (pred stavni) svet in obratno. Dejanskost de- in rekonstruiramo, kar pomeni, da jo razstavljamo in ponovno sestavljamo. Človek z artikuliranim jezikom odkriva svet in sebe, vendar ne v celoti. Kljub jeziku kot skoraj vseobvladujočemu sredstvu ostajata skrivnostna svet in človek v njem. 

Vprašanje je, v kakšnem smislu je jezik in z njim človek cilj samemu sebi. Je potem vse življenje (jezika) jezikovna igra jezikovnih kompetenc-inteligenc znotraj osebnosti posameznika, med njimi in izven njih v sredstvih množičnega obveščanja. Doslej smo funkcije jezika obravnavali separatno glede na znanost o jeziku, sedaj pa jih bomo v funkciji človekove celovitosti. Z napredkom znanosti o jeziku napreduje tudi znanost o človeku. Lingvistična antropologija je presek med obema. Jezik ima toliko funkcij, kolikor jih ima kultura. 

Otto Jaspersen je jezik definiral kot človeško dejavnost, s katero posameznik doseže, da ga drugi čim bolje razumejo in ugotovijo, kaj je imel v mislih, pri čemer nimamo vpogleda v subjektivnost drugega. Ta definicija jezika postavlja potrebne temelje za medsebojno sporočanje, sporazume- vanje in sodelovanje. Jezik je izraz naše racionalnosti in emocionalnosti (afektivnosti). Središče človekove dejavnosti je opazovanje in razumevanje sebe in okolja in primerjanje z njim (gr. analogia entis pri Aristotelu). Govorimo o jeziku nezavednega, ki je simbolno (šifrirano) izražena v sanjah, religijah in v različnih vrstah umetnosti. 

Antropološki pomen človekovega telesa je v tem, da je nosilec potencialno univerzalnih intencij. Gibljivo je v vseh smereh, uporabimo ga lahko za katerikoli namen. Telesne sheme (Koerper- schema) so intersenzorna enotnost organov človeškega telesa. Poznamo tudi kognitivne in mentalne sheme. Intencionalni lok se usmerja in odpre do česar koli v nas in izven nas. Medtem ko živali delujejo le pogojno glede na stimulus, pa ljudje delujemo lahko tudi ne glede na dražljaj. Zato je za živali stimulans že signal, za ljudi pa je potreben še simbol. Zaradi sinergije telesa lahko prenesemo sporočilo iz enega pomena na drugega. Simbolna aktivnost dopušča raznolikost. V Merleau Pontyjevi Fenomenologiji percepcije je vsaka percepcija primordialni izraz. Vsako telo ima duh in duh telo, tako da je nekdo suženj telesa drugi pa hoče biti gospodar duha.        

Učljivost pomeni kulturnost, ker vsa kultura sloni na procesu učenja, in to prvenstveno na 
učenju jezika ali govorice, zaradi prej omenjenih razlogov. Ni meja učenja – no limits  to Learning. Človek se poskuša izražati v celoti, kajti le tako lahko zajema vso kompleksnost s simboliko prežetega sveta, s katero se v mislih neprenehoma ukvarja. Tako celostno izražanje radi imenujemo umetnost oz. kultura v zelo širokem pomenu besede. Kajti kulturno ustvarjanje pomeni osmišlj(ev)anje sveta. Po Levy Straussu je jezik del, pogoj in proizvod nacionalne kulture. Manganjanci na Pacifiku živijo v erotični kulturi in imajo bogato izrazoslovje. Kakor skupnosti živijo, takšen jezik imajo. Podobno kot o etničnem značaju lahko po Spencerju govorimo tudi o nacionalnem  značaju jezika. 

V nasprotju z živalmi se ljudje svojega, pretežno verbalnega jezika učimo. Živali se ne sporazumevajo z besedami, ki so pripomoček govora. Komunikacija je na nek način univerzalni pojav vseh živih bitij. Že  stari Grki so vedeli, da so ljudje lahko ne le zmotljivi, ampak tudi nori (idiotes). Padec iz sreče v nesrečo so označevali kot tragičen. Strukturna skladnost s svetom človeka ne obvaruje pred subjektivno zmoto. Problem združitve pisave in govora so skušali rešiti že v antiki s sedmi mi svobodnimi znanostmi, ki vključujejo tako gramatiko kot retoriko, tako vzgojo dobrega državljana in človeka kot etično bitje in ne nazadnje naravoslovno in družboslovno znanje. Človek je ostal tragično bitje, ki je izpostavljeno kolizijam.

Grki niso videli problema v logosu, ampak v tem, da mu posamezni ki niso poslušni, ampak se ravnajo po zasebni pameti in  samovolji. Ker je vrlina rezultat dejavnosti, vaje, to pomeni, da vsak do zaradi odsotnosti prave dejavnosti zlahka zdrsne na nižjo  raven kot plen strasti. Občutek tragičnosti življenja (Unamunov izraz) je danes zamaskiran, Platonova razlaga možnosti zmote v psihološki prevari pa je še aktualno. Danes govorijo psihologi o človeški – zmotljivi logiki nasproti formalni logiki.   

Živali svoje zaznave okolice posredujejo bitjem iste vrste. Razlika je v obsežnosti oz. raznolikosti sporočila. Le delno vemo, kako lahko živali izražajo svoj odnos do pojavov v okolici, svoja občutja. Mnoge živali med seboj sodelujejo (npr. mravlje in čebele), čeprav so v možnostih izražanja omejene. Primer take omejenosti dokazuje poskus s čebelami, pri katerem so ugotovili, da čebele s svojim plesom ne morejo sporočiti, da se med nahaja npr. na vrhu stolpnice, medtem ko človeški jezik dopušča tvorbo takih novih besed, ki ustrezajo spremenjeni realnosti. To prilagodljivost jezika omogoča prav človekovo razmišljanje, ki očitno igra pomembno vlogo pri vseh človekovih dejavnostih, vključno z govorjenjem.
 
2.1.2. Nevzdržni argument lingvistične relativnosti

Argument lingvistične relativnosti ima že precej dolgo zgodovino. Sledimo mu lahko vsaj do nekaterih idej, ki so bile zelo razširjene v Nemčiji ob koncu osemnajstega in v začetku devetnajstega stoletja. V nacionalističnem, romantičnem in proti-razsvetljenskem duhu takratnega časa je več mislecev (npr. Herder in Humboldt) zagovarjalo tezo, da ima vsako ljudstvo (Volk) svoj poseben 'duh' (Geist), ki se najbolj očitno kaže skozi jezik, ki ga govori. Razmerje med narodovim duhom in jezikom so pravzaprav pojmovali še tesneje: jezik je narodov duh, obenem pa je tudi njegova manifestacija, ki pride do svojega najčistejšega izraza v narodovi literaturi, še posebno poeziji.

V dvajsetem stoletju je postal argument lingvistične relativnosti povezan predvsem z imenoma dveh ameriških lingvistov. To sta Edward Sapir in Benjamin Lee Whorf. Postavila sta znano hipotezo o tem, da se posamezni jeziki razlikujejo v svojih temeljnih leksičnih in sintaktičnih strukturah ter da te razlike vodijo do razlik v načinih mišljenja različno govorečih ljudstev. Te  jezikovno pogojene razlike v mišljenju vodijo do nastanka različnih (socialnih) resničnosti, ki so med seboj nesoizmerljive (inkomenzurabilne). To pomeni, da jim ni mogoče najti nobenega skupnega imenovalca oziroma merila. Pripadniki posameznih jezikovnih skupnosti naj bi torej živeli v različnih svetovih in se v bistvu ne bi mogli razumeti med seboj. 

Prva premisa izhaja iz zgoraj omenjene Sapir-Whorfove hipoteze. Gre torej za to, da jezik oblikuje način mišljenja, da se torej jezikovne razlike prevajajo v razlike v mišljenju različno govorečih ljudstev. Pomembno se je zavedati, kaj je po mnenju zagovornikov tega argumenta primarno: ne gre za to, da bi bil jezik le skupek oznak, ki bi se povezale z že prej obstoječimi miselnimi vsebinami v človeku. Nasprotno! Človek naj bi mislil misli, ki mu jih v glavo potiska jezik, če se lahko izrazim nekoliko figurativno. Najbolj temeljna raven, na kateri naj bi jezik oblikoval mišljenje, ni leksikografska, ampak sintaktična. Čeprav obstoj ali neobstoj besed, ki označujejo določene stvari ali pojave, pomembno vpliva na naše zaznavanje sveta, je po mnenju lingvističnih relativistov še pomembnejša stavčna struktura, ki določa povezovanje posameznih besed (in s tem stvari in pojavov) med seboj. Najpomembnejša značilnost indoevropskih jezikov naj bi bila struktura 'subjekt-predikat', zaradi katere pripadniki te velike jezikovne skupine doživljamo svet kot skupek posameznih ločenih objektov s pripadajočimi značilnostmi. 

Druga premisa argumenta lingvistične relativnosti pa je, da jezik iz sicer popolnoma amorfne resničnosti izloča posamezne stvari in pojave, včasih pa nekatere, popolnoma fiktivne, celo projicira vanjo. Na ta način ustvarja resničnost, v kateri živimo. Strinjamo se s tezo,  da jezik nekoliko preoblikuje in predrugači naše zaznavanje stvari in pojavov v svetu, kar je znano v nlp kot lastnosti filtrov. Gre za nekaj bolj radikalnega: jezik naj bi ustvarjal stvari in pojave, ki jih zaznavamo. Resničnost naj bi torej bila neskončen in brezobličen proces v neprestanem gibanju in spreminjanju, ki ji jezik vsili svojo strukturo in nam omogoči, da jo sploh zaznavamo. Vsak jezik to naredi na popolnoma arbitraren način, iz česar sledi predpostavka o inkomensurabilnosti posameznih socialnih resničnosti. 

Po drugi premisi je jezik orodje klasifikacije, ki je proces združevanja stvari in pojavov v razrede tako, da so si objekti v posameznih razredih bolj podobni med seboj, kot so si podobni objekti iz različnih razredov. Toda, vse stvari so si na nek način podobne in na nek drug način različne med seboj. Gledano iz enega vidika, bi lahko pojavnost razvrstili na en način, gledano iz drugega pa na popolnoma drugačnega. Stvari, ki bi bile enkrat v istem razredu, bi bile drugič v različnih razredih, odvisno od tega, po kateri dimenziji bi jih primerjali. Klasifikacija je torej popolnoma arbitraren proces, ki s poudarjanjem ene dimenzije podobnosti med stvarmi in pojavi na račun drugih ustvarja vrste stvari in pojavov, s tem pa tudi stvari in pojave same, saj jih ne moremo dojeti drugače kot objekte določenih kategorij. 

Tak zaključek pa je vsekakor preveč radikalen. Res je, da je mogoče med vsemi stvarmi najti določene podobnosti, če se le dovolj potrudimo. Zakaj  se moramo v nekaterih primerih močno truditi, v drugih pa se nam podobnosti vsiljujejo kar same od sebe? Podobnost med stvarmi je seveda določena s podobnostjo naših reakcij nanje. Takoj pa je treba razčistiti nekaj: ta ideja nikakor ne implicira relativizma! Pomeni le to, da sveta ne moremo zaznavati takega, kot obstaja sam po sebi, ampak le takega, kot se kaže v odnosu do nas. Odprto pa ostaja vprašanje, ali je ta odnos določen primarno biološko in je torej na neki ravni enak za vse ljudi in na neki globlji ravni celo za vsa živa bitja, ali pa je popolnoma arbitrarno skonstruiran v procesu socialne interakcije, pri čemer je ta pojmovana kot neodvisna od kakršnihkoli bioloških značilnosti subjektov, ki stopajo vanjo. 

Kot podobne zaznavamo tiste stvari, na katere se podobno odzivamo, in obratno. Stvari same po sebi si niso zaradi tega nič bolj in nič manj podobne, saj smo rekli, da so naši odzivi nanje določeni popolnoma arbitrarno. Kako pa vemo, da smo se na določene stvari odzvali podobno in se na druge nismo? Če strogo sledimo svojim premisam, se edini možni odgovor glasi, da zato, ker smo se podobno odzvali na nekatere naše odzive na stvari in ne na druge. V naših prvih odzivih (ker so prav tako pojavi iz sveta, o katerih je možno razmišljati) namreč ni smelo biti ničesar objektivno podobnega, če je naša osnovna premisa resnična. Toda, kako smo pa vedeli, da smo se podobno odzvali na naše odzive na stvari in na naše odzive na odzive na stvari in … Černigoj (2002) meni, da smo prišli do neskončnega regresa, zaradi česar argument lingvistične relativnosti v svoji najmočnejši obliki ne more držati.  

 2.2. Funkcije mišljenja

Zdi se, da je odnos med učenjem in razumevanjem vzajemen. Učimo se razumeti in razumemo, da bi se lahko učili. Chomsky ne verjame, da je mišljenje govor, toda precejšen del tega, kar se imenuje mišljenje, se sestoji iz jezikovnih manipulacij. Po Chomskem je jezik lastnost, ki je središčna za človekovo misel in razumevanje. S to definicijo je v središče zanimanja postavil generativno naravo človeka in ne toliko njegova vključenost v skupnost. V glavi imamo baje okoli  štirikrat več misli kolikor izgovorjenih besed. To trojno funkcijo jezika lahko razložimo tudi s Habermasovo teorijo komunikativnega delovanja v smislu v smislu interakcijske komunikacije.   

Nekateri trdijo, da je mišljenje pred jezikom drugi pa obratno. Jezik je še najbližji mišljenju znotraj miselnih procesov, ker je samo mišljenje notranji dialog, jezik pa je (zunanji) izraz mišljenja. Človek se namreč v življenju ne uči šele misliti in govoriti, ker ima vzorce za to že podedovane (pravimo, da se človek rodi s sposobnostjo govora), ampak se uči samo besedišče, površinsko strukturo jezika (znamenj, simbolov). Ne govorimo zato, da bi mislili, ampak zato, da bi misli prenašali. V to naučeno površino pa na intuitiven način vgrajuje globinsko strukturo pomenov in smislov, ki jih tvori vsak sam.   

Katerekoli funkcije mišljenja lahko postanejo komunikacijske. Predmet, način in cilj komunikacije določajo, katere funkcije bodo prevladujoče od 1. logičnih, 2. retoričnih, 3. socialnih do psiholoških. Govorjenje ni le spodbujanje misli, ampak tudi blokiranje. Tisti, ki čveka, prikriva dejstvo, da ne misli. Južnič (1983; 133) opozarja na te tri odnose med mišljenjem in govorjenjem. Zato je naloga komunikacijske retorike, da spodbuja tiste vrste jezikovnega izražanja, v katerih najde način mišljenja posameznika svojo samoizraznost v pisnem ali ustnem jeziku. Za Vigotskega je govor realizacija misli, je sistem reakcij s katerimi komuniciramo in so potrebne za mišljenje. Za Skinerja je govor naučeno verbalno obnašanje. Po Chomskem imamo vrojeno shemo za učenje govora, ki je v gramatiki-sistemu razumevanja in ustvarjanja neskončnega števila besed. Poenostavljeno bi lahko označili razliko med mišljenjem in govorjenjem takole. mislimo, ko  usmerjamo pozornost oz. pomislimo na nekaj, govorimo pa o isti stvari tedaj, ko poslušalcu to (ne)verbalno sporočamo in se z njim o tem sporazumevamo v smislu usklajevanja mnenj, stališč in prepričanj.     

Misel je za človeka izključevalnega in vključevalnega pomena, kajti med zaznavo nečesa v prostoru in artikulacijo le-tega je misel, ki nam pomaga v možganih ustvariti si predstavo in s tem pojavu pri pisati pomen. Misel sili posameznika k izrazu, da zaznave in predstave ubesedi, s tem jim pripiše pomen, pomen pa zopet sproži razmišljanje o pojavnosti, kar vodi k postopnemu razvijanju misli in razvoj misli pomeni razvoj kulture. Kultura povezuje posameznike med seboj s skupnimi interesi. Posamezniki pa se na osnovi kulture tudi razlikujejo, si nasprotujejo in ustvarjajo konflikte in jih razrešujejo. 

Danes ne govorimo več o pred-znanstvenim, pred-logičnim mišljenjem kot predhodnikom pojmovnega mišljenja, ampak o vizualno predstavnem mišljenju (Kroflič, 1992. 35). Videti je, da je to mišljenje blizu intuitivnega-divergentnega, čeprav ni istovetno z njim. Kognitivna disonanca je podobno kot frustracija lahko katalizator reševanja problemov. 

Smo to, kar iz sebe napravimo, kar delamo, mislimo in čutimo. Danes namesto o govoru nekateri raje govorijo o sporočilu (message) in interakciji. Danes obstaja obsežna tehnologija za kršenje pravice do dejanskosti, ki je po Lamovčevi osnova vseh drugih pravic. Le pri duševno nerazvitih, ki se držijo konkretnega, je ta pravica neokrnjena. Obdavčujemo pamet, ker izgubljamo občutek za dejanskost. Po sistemski teoriji vsaka religija  vsak jezik in vsaka predstava le na poseben način opisuje izkušnje enako resnično. Vendar pa je tudi res, da tako posamezniki kot ustanove nenehno postavljajo in preferirajo nekatere vrednote pred drugimi in jih tako tudi sankcionira. Dilema o zaznavanju, predstavljanju in mišljenju stvari, kakršne so ali kakršne naj bi bile bo še nadalje odprta. Znano je, da oblast ni zainteresirana za razvoj kritičnega mišljenja. Bistveno je vprašanje, ali je funkcija mišljenja v spoznavanju tega, kar je ali tudi tega, kar naj bi bilo.  

 2.3. Spoznavne funkcije jezika 
2.3.1. Platonova votlina ali jezik kot spodletel poskus vplivanja na druge

Jezik je sredstvo klasificiranja, selekcioniranja in organiziranja. Za Platona je jezik način dogovarjanja in usklajevanja kakor tudi poučevanja. Platon in Aristotel sta razumela govor kot sintezo subjekta in predikata. Pri obeh najdemo v spoznavni funkciji zasnovo za socialno, psihološko in logično, literarno in retorično funkcijo jezika in govorjenja. Že v antiki so odkrili zakon, da le enako privlači enako. Podobni ljudje se najlaže učijo drug od drugega in vplivajo drug na drugega. Večina ne razume logosa po njegovi antitetično antagonistični strukturi jezika.  

Posameznik skuša družbi posredovati svoje ideje in pripraviti soljudi, da bi si pridobili enak pogled na svet. Pri tem mora uporabljati kod, ki ga poznajo ostali, izražati se mora na njim razumljiv način. In če ne? Kot ponazoritev lahko služi Platonova zgodba o resnici iz 7. knjige o Državi. V votlini so v kraljestvu senc živeli sužnji, ki niso uporabljali jezika osvoboditve, zato so brezčasno vztrajali v votlini. Njihovo življenje je bilo vegetiranje oz. ponavljanje vedno istega videza pravega življenja. Eden izmed sužnjev pa se je, ko je zaslutil, da obstaja še drug svet, svet naravne sončne svetlobe, osvobodil verig, ki so ga priklepale na sedež, s katerega je kot ostali gledal sence ognja na steni. Ko se je vrnil, je skušal prepričati ostale, da svet, ki je resničen in ne samo njegova senca, obstaja. Žal pa ta posameznik ni imel  jezika (pravih besed), s katerim(i) bi ostale prepričal, da je svoboda stvar, za katero se je vredno bojevati oz. se vsaj rešiti verig suženjstva. 

Platonov mit o resnici se zaključi v duhu nepremostljivega prepada med sužnji in svobodnimi. Z vidika današnjega lingvističnega znanja se ga da analizirati naprej. Brez revolucije v jeziku ni revolucije v družbi. Osvobojeni suženj ne more biti posrednik med kraljestvom senc in kraljestvom svetlobe. Za nesvobodne, ki živijo v zaprtem svetu, je svoboda tistih, ki mislijo drugače izdaja, ker pome ni prekinitev njihove identitete. Zato osvobojenemu grozijo z usmrtitvijo. Osnova njihovega sporazumevanja je nesporazum. Homogenost nižje kulture lahko izpričujejo le z izključitvijo motečega elementa. Ni problem v tem, da vulgarni jezik (nižje kaste, stanu, razreda, sloja) ne bi obstajal, ampak v tem, da tudi “knjižni” oz. standardni ne more biti idealno enoten, kajti v jeziku je nekaj avtodestruktivnega, kar bi lahko imenovali brisanje pomenov ali pozaba (amnezija).
 
 2.3.2.Problem odnosa med svetlobo in temo 

Odnos med svetlobo in temo le kaže, kako je funkcija jezika povezana z razkrivanjem resnice (aletheia-neskritost). Jezik je hiša biti po Heideggerju. Heidegger interpretira Platonov mit o resnici kot nevarnost smrti. Boj za resnico je boj na življenje in smrt podobno kot pri Heglu odnos med gospodar- jem in hlapcem. Pri Platonu je spoznavanje samega sebe je povezano z naukom o preseljevanju duš. 
 
Problem osvobojenega sužnja, ki se vrne v votlino k svojim tovarišem je, ali jim zna ukazati to, kar bi ti mogli izvršiti. Ne gre le za to, da osvobojen suženj govori drugačen jezik kot neosvobojeni, ampak tudi za to, da bi ga le-ti kot ustanova morali pooblastiti (izvoliti, imenovati) za to, da bi postal njihov vodja. To bi lahko napravili, če bi ga nadomestili s svojim idealnim jazom, tako kot to delajo ambivalentne množice z voditeljem. Dokler tisti, ki je videl svet v sončni svetlobi, ne more z jezikovnimi sredstvi pokazati, da je ta svet boljši od sveta odsevov ognja v votlini, ni načina, da bi mu tovariši  verjeli, se z njim solidarizirali in sprejeli vidni svet kot skupni svet svobodne družbe. Šele luč ideje omogoča razlikovanje med vidnim in nevidnim svetom, jezikom razuma in jezikom srca. 

Sužnji, ki igrajo vlogo mehanskih strojev, ne vedo, ali govori osvobojeni resnico ali laž, ali so njegove besede prazne ali pomensko polne, so jasne ali dvoumne, so dane ali izdane, prijateljske ali sovražne, vsiljene ali preslišane etične ali ne-etične. Ali govori svobodni manipulativni ali avtentični jezik? Ali je svobodni subjekt vreden njihovega zaupanja in vere v boljši jutri? Kako naj njihov zmede ni govor izključi nevarnost tragične zmote, če je še svobodni ne more? Po vseh teh vprašanjih brez pravega odgovora je očitno, da bi morali sužnji najprej opraviti izpit pri sokratskem učitelju, da bi prek učene nevednosti lahko dojeli jezik modrosti svobodnega bitja pa naj gre za sužnje in svobodne, državo in državljane, delodajalce in delojemalce, odvisne in neodvisne osebnosti, prodajalca in kupca. Zaradi čutne zaslepljenosti z nižjo ravnijo bivanja in morda tudi pomanjkljivo razvite čustvene ali razumske inteligence sužnji tudi danes ne bi verjeli svobodnemu. Po nevtralnem Čuang Tsejevemu stališču ne vemo, ali gre za metulja, ki sanja, da je človek ali za človeka, ki sanja, da je metulj. Platon z omenjenim mitom vsekakor ponazori nevarnost mišljenja brez učenja ali drugače izraženo. nevarnost nesporazumov, ki nastanejo, če ne moremo prevesti jezik sanj v jezik duhovne prebujenosti in obratno. Tudi  v Dostojevskijevem Snu smešnega človeka ali v Legendi o Velikem inkvizitorju ni zrelosti za duhovno svobodo, kar napoveduje nasilje. Bili smo priče utopije egalitarizma, tradicionalno pa sta še dve možnosti eshatološkega ali manihejskega jezika večnega boja med svetlobo in temo.  

Iz Platonove pripovedi o votlini sužnjev, ki gledajo odseve ognja in mislijo, da je to vse  razsvetljenje, ki jim je omogočeno (gre torej za zamenjavo možnega  z danim)  je  jasno, da se večina prehitro zadovolji z doseženim stanjem.  Če  je po Leibnizu obstoječi svet najboljši,  potem še boljši ni mogoč. To pomeni, da tudi obljuba nebeškega  kraljestva ne deluje motivacijsko za tiste, ki tako (premalo?!) razmišljajo.

Osvobojeni suženj se znajde v blodnjaku nasprotujočih mnenj. Iz njega ga lahko reši Adriadnina nit kot Tezeja iz labirinta. Sužnji, ki so priklenjeni na svoje sedeže in gledajo na steni le odseve ognja, so ujeti v svojo nezavedno travmo. Večina išče rešitev za travmatske izkušnje v mejah osebnega življenja, manjšina pa se čuti poklicana, da se vključi v širši svet. Te osebe se zavedajo različnih razsežnosti svoje nesreče in odkrijejo, da lahko preobrnejo pomen svoje osebne tragedije, če jo spremeni jo v temelj družbene akcije. Ker maščevanje za krivice rodi le nove sadove jeze, je edini način, da jih presežejo v tem, da iz njih napravijo darilo za druge. Travme se za res ublažijo šele tedaj, ko travmatizirani iz njih napravijo vir svojega poslanstva. Tisti, ki so zasvojeni z vidnimi ali nevidnimi sponami tega ne zmorejo. Osvobojeni bi moral v njih najprej spodbuditi težnjo po zagledanju višjega smisla življenja pri zasvojenih,da bi le-ti uvideli, da je njihov kult žrtve nepotreben, ker z njo nosijo breme, ki jim ne pripada. Cena za to spremembo je preobrat od jezika preteklosti k jeziku prihodnosti, od jezika prisilnega ponavljanja očitkov k jeziku sporazumevanja. V njihovih očeh se osvobojeni se samo dela, da je videl sončno svetlobo, sicer pa je njegovo življenje prav tako zlagano in zaslepljeno kot njihovo. Znana psihologistična teza je: česar ne verjamemo, ne more biti  resnično (nemško: nicht glauben koennen, nicht wahr sein koennen). 

Etimologija grške besede resnica – alethea pomeni beganje bogov. Po eni strani bi osvobojeni skoraj oslepel, ko je pogledal v sonce, po drugi strani pa skozi iste faze napredovanja spoznanja in bolečine sili sužnje. Mar ne bi bilo bolje, da bi osvobodilni ogenj sužnjem kar prinesel kakor Prometej, za kazen pa bi kar sam trpel boleči ne? Dotlej deluje osvobojeni suženj kot človek, ki ver jame v eno samo sonce kot vir življenja, čeprav jih je tisočero. Očitno ni mogoče ponuditi drugemu širše svobode kot jo imaš sam, drugi pa je ne more sprejeti več kot jo zmore. Širjenje svobodne rabe jezika ima svoje meje v mejah širjenja naših različnih kompetenc. S tega vidika je razumljivo to, kar sta zapisala St. John in S. Cran. St. John je napisal. “The Self is in the Dark, because it is blinded by the light greater than it can bear. Podobno podobo je opisal pesnik Stephen Cran v poemi Black Riders.       
                  I was in Darkness
                  I could not see my words
                  Nor the wishes of my heart.
                  Then suddenly there was a great light-
                 “Let me in the darkness again”.
  
 2.4. Psihološke funkcije jezika

Človek je družbeno, družljivo in družabno bitje. Prva lastnost spominja na proizvodnjo (pome nov), druga na socializacijo in asociacijo in tretja na užitek. Da bi se čim uspešnejše postavili po robu ne varnostim, ki prežijo na vsako živo bitje, smo se ljudje odločili po vezati se skupine, skupnosti. Take skupnosti so se lahko ohranile samo, če so se njeni pripadniki povezali, to je, če so se uspeli med seboj sporazumevati. Njihovo sporazumevanje je imelo funkcijo izražanja in premagovanja strahu  ter občutka ogroženosti. Iz te prapotrebe se razvijejo tudi druge, od preživetja do samorealizacije. Jezik, ki se iz potreb razvije je jezik potreb. Poznamo pa tudi represivni jezik diktature nad potrebami, ki je strah vzbujajoč. 

Za obvladovanje jezika, naj bo materni ali tuj, rabi posameznik vse svoje sposobnosti, ker so sposobnosti v bistvu jezikovne kompetence. Kompetence ne pomenijo veliko brez motivov in ciljev, ki jih določajo vrednote. Vrednote so po Luhmannu (ne)zavestne predstave želenega, ki se pojavijo pri preferencah pri izboru med alternativnimi delovanji. So izhodišče za pričakovanja in programe. To so Luhmanovi pogoji pričakovanja, ki so  hkrati pogoji funkcioniranja želja in vrednot.   

Jezikovne kompetence se razvijajo postopno. Otrokov govor je spoznaven po besednjaku, vsebini in (slovnični) strukturi. Struktura in funkcija otrokovega govora ostajata v mejah njegovih miselnih zmogljivosti. Piaget in Vigotski sta opozorila na nejasnosti v odnosu med obema. Piaget razpravlja o govoru le z vidika miselnih procesov. Govor postaja intelektualen, mišljenje pa govorno, otrok širi besednjak. Govor pomeni določeno organizacijo akcije. od egocentrizma do altruizma. miselne strukture določajo razumevanje in uporabo govora. Afektivni govor je neodvisen od mišljenja. Razlika med notranjim (intrapersonalnim) in zunanjim-socialnim govorom je, da s prvim sebi nekaj sporočamo, z drugim pa drugim. Prvi spodbuja mišljenje, drugi pa ga izraža. 

Krožni odnos med spoznavnim in govornim razvojem. najprej pri otroku spoznavni razvoj vpliva na razvoj govora, od  določene stopnje naprej pa je obratno. Na ravni simbolnega mišljenja je prisotnost jezika in drugih simbolnih sredstev pogoj za to stop njo mišljenja. govor ni pred mišljenjem kot analizo problemskih situacij. Videti je, da ima otrok pojme prej kot besedne izraze za nje. Nalogo zna rešiti, ne zna pa povedati, kako jo je reševal.

Zanimivo je, da se pri interpelaciji kot zunanjem klicu vsakdo odzove. Nihče ne misli, da ni pravi. Pri notranjem klicu pa je stvar obratna. Malokdo opravi svoje pravo poslanstvo v poklicu. Respondenti tudi pri anketiranju raje vpisujejo konformna kot njihova lastna mnenja in stališča. Problem razlikovanja med pravim in ne-pravim so Grki rešili z razliko med mnenjem-dokso in spoznanjem-episteme, ker pa danes dokončnega spoznanja ni mogoče legitimirati, se je to razlikovanje preselilo v samo mnenje. 

Kadar govorimo, bodisi obljubljamo (Žagar; Kako obljubiti), s čimer se obvezujemo, da bomo nekaj storili, bodisi dovoljujemo, prosimo ali zahtevamo, prepovedujemo, s čimer silimo sogovornika, da nekaj stori za nas, bodisi sporočamo svoja (že storjena) dejanja, misli, občutke, da bi tako s soljudmi navezali stike in se morda od njih celo kaj naučili. Nekateri pozabljajo, da obljuba pomeni obvezo, dolg. Prav obljubljanje je vir pričakovanj raja, zlate dobe, dobe Vodnarja, svetovnega miru, sreče, drugega prihoda Kristusa itd. skratka. vseh še neizpolnjenih hrepenenj. Tudi za pričakovanja bi lahko rekli »od koder izhajajo, tam se tudi odpravljajo«. Po Luhmannu je sedem takšnih strukturno procesnih izvirov. Odtod pregovor, da se zarečenega (danes bi rekli. virtualnega) kruha največ poje. Ker človek ostaja bitje upanja na poti k samo realizaciji, je zanj “rečeno-storjeno” stalno vprašanje.    

Pozitivno ali negativno mišljenje  je del naše pozitivne ali negativne samopodobe. Starši nas niso hote vzgajali na ciljni ravnini zaradi nas samih. Pretežno so uporabljali jezik kritika, kar zastopniki new age poimenujejo z negativnim mišljenjem kot usmerjanjem k negativnemu delovanju. Ni vse eno, ali je jezik nosilec negativne energije (entropije) ali pa pozitivne v smislu negentropije. Lahko bi se vprašali, ali je negativno mišljenje (negativna dialektika) res izraženo v jeziku zavračanja, ali pa gre za sestavino pozitivne dialektike in z njo sinteze v smislu transformacije.  

Predstavna, doživljajska funkcija se navezuje na eno temeljnih vprašanj jezikoslovja. razmerje med besedo, svetom in dojemanjem sveta ter tega razmerja. Kako nam znanje slovnice pomaga pri doživljanju pripovedi ali zgodbe? Posebna veja pedagogike. doživljajska pedagogika ugotavlja, kaj učence najbolj spodbuja k doživljanju dogodkov v šoli.  

Ko nas obvladujejo negativne emocije, običajno delamo miselne napake – 10  oblik kognitivnih izkrivljanj po Burnsu.
-	mišljenje vse ali nič-črno-belo,
-	pretirano posploševanje (vedno-nikoli),
-	duševno sito (prezremo to, kar je pozitivno zaradi negativne pripombe, dogodka),
-	izključevanje pozitivnega kot da pozitivne izkušnje ne štejejo zaradi občutka prikrajšanosti
-	prenagljeni zaključki,
-	povečevanje,
-	sklepanje iz čustev,
-	trditve “moral ni”,
-	etiketiranje,
-    poosebljanje in obtoževanje.

Medosebna funkcija služi za vzpostavljanje in izražanje stika, odnosa s sogovornikom. Uporabljamo jo v govoru, v pisnih besedilih pa bralcu pomaga spremljati potek pogovora (služi kot opozorilo, komu govorec namenja svoje besede). Ponavadi je v obliki samostalnika, glagolske zveze, ki se močno približa medmetni rabi, ali komunikacijske formule. Sem prištevamo trditve, vprašanja, ponudbe in ukaze, skupaj s spremljajočimi modalnostmi, kar so prvi formulirali že sofisti (glej Kovačič, 1992; 102, 110). 

Zaradi razlik v zaznavanju in doživljanju sveta pogojenimi z razlikami v jeziku, dialektu in celo idiolektu, in še kopice drugih nejezikovnih razlogov, vsak vidi svet drugače in ga zato tudi druga če ubesedi. Medkulturne razlike so še zlasti vidne, kadar sta v komunikaciji udeležena govorca dveh raz ličnih jezikov. V primeru, da ne znata nobenega skupnega jezika in želita komunicirati, poiščeta tretjo osebo, posrednika, ki naj bi znal oba njuna jezika ter jima tako omogočil komunikacijo. Ne-razumevanje je (trenutna ali trajna) nesposobnost storiti drugemu dobro, reči mu to, kar želi ali vsaj misliti o njem najboljše. Zlasti osebne krize vodijo k regresivnim (govornim) dejan jem. Prav zato os taja pomembna strategija jaz sem O. K. ti si O. K. oziroma zmagam-zmagaš strategija. Jasno je, da v jeziku krize običajno prevladuje zmagam-izgubiš strategija.   
 
Baudrillard raziskuje psihološke motive razvitega kapitalističnega gospodarstva. Potrošniki ne zadovoljujejo svojih potreb, ampak potrebe sistema proizvodnje. Ne kupujejo zaradi uporabnosti izdelkov, ampak zaradi njihovega pomena. Zveza med stvarjo kot referentom in označevalcem kot nosilcem ideje je pretrgana. Znak je prevladal nad družbenimi dejavnostmi. Označevalci se poljubno povezujejo brez nujnega ujemanja s čimerkoli. Na ta način ni mogoče dobiti odgovora, zakaj naj bi bil jaz odgovoren, če me drugi ne razumejo in drugi, če jih jaz ne razumem.5

2.5. Politična funkcija jezika

Politično funkcijo razumemo singularno v odnosu do drugih funkcij in pluralno v odnosu do sebe. Kolikor vrst politik poznamo, toliko je vrst političnega jezika. Razlikujemo npr. med realno politiko kot 'umazane pesmi' in politiko možnega – avtopoetično (po Luhmannu). Politični jezik opredeljuje kakovost politične kulture.3 Ta funkcija jezika je znana od antike do današnjih dni. Po uporabi političnega jezika je človek politično bitje. Vsaka zvrst jezika dobi politični pomen. V konceptu filozofov vladarjev je Platon pokazal politični pomen najvišje spoznavne – epistemske vrednosti jezika. Kot pedagoški govor je tudi politični v funkciji sprejemanja ali zavračanja učenčeve osebnosti. Država lahko obsoja svobodomiselne in drugače misleče kot disidente. Tudi Chomsky razmišlja o odgovornosti intelektualcev. Politični jezik je lahko jezik parcialnih ali skupinskih interesov. Pogosto gre za prepletanje avtokratskih in demokratičnih interesov. Propaganda je zloraba jezika za totalitarne namene. Politični jezik je pogosto mistificiran. Politična retorika je po Južniču polna fraz in metaforike. To pomeni, da politiki redkokdaj govorijo avtentični jezik, še manj pa eksistencialne- ga. Namesto revolucionarnega jezika delavcev in kmetov uporablja politika jezik obrambe lastnih interesov in obtoževanja interesov drugih strank. Imperialni jezik kolonizatorjev je oblika posesivnosti (nekrofilni jezik namesto biofilnega po Frommu). Žal tudi Habermas ni presegel jezika kolonizacije sveta življenja.      

Tudi v nacizmu in socializmu je imel politični jezik funkcijo premagovanja strahu pred zunanjim sovražnikom. Že v antiki so spoznali, da govorjenje o demokraciji ni isto kot demokracija sama. V socializmu se je pokazalo, da samo poimenovanje novih političnih samoupravnih organov še ne pomeni njihovega uspešnega delovanja. Uporaba sintagme 'vsestransko razvita osebnost' nikakor ni pomenila, da je določena osebnost res vsestransko razvita, pomenila pa je željo drugega. Bolestna inovativnost jezika je znana kot orwelovščina, ki izenačuje resnico z ne-resnico in zapisane pomene po potrebi izbriše. Za fragmentarno politično kulturo je značilen fragmentarni jezik, ki pozablja na potrebo po totalni komunikaciji in transparentnosti informacij iz polpreteklega obdobja v smislu nove nepreglednosti (Habermasov izraz).4 Star tip komuniciranja je bil odkrito ali prikrito totalitaren, avtokratski in monopolnoideološki. Smo na dolgi poti do demokracije s pomočjo demokratičnega dialoga in moči argumentiranja.  

Slovenci skušamo preseči jezik Drugega, majhno zaupanje sami vase, malo medsebojnega zau- panja in zaupanja v politične ustanove. Ni še jasno, kaj vse pogojuje nizko ali visoko kulturo zaupanja. Fukuyama v delu Trust vidi predvsem ekonomsko prosperiteto kot osnovo visokega zaupanja, kar pa je tipično ameriško-pragmatično. Očitno je, da subjekt zaupanja uporablja jezik zaupanja tako kot govori zaprta osebnost zaprti jezik. Danes nam postaja starocerkveno-slovanska teorija nastanka slovenščine pretesna. Uveljavlja se venetska teorija. Nobena teorija jezika ni brez ideologije. Slovenci rabimo ideologijo zmagovalcev. Veneti naj bi bili tisti, ki so ovenčani s slavo. Na ta način bi imeli podoben položaj izvoljenega ljudstva kot Izraelci. Naše trpljenje v zgodovini bi bilo osmišljeno. Zdi se, da imamo za venetsko teorijo več dokazov že v nosilcih evropske kulture žarnih grobišč. Seveda pa podobnost nekaterih besed v sanskrtu in slovenščini (npr. agni-ogenj) še ne dokazuje njenega praizvora v indoevropejščini, ker se iz te osnove da razumeti nastanek kateregakoli evropskega jezika. Novo je v iskanju geneze slovenščine je, da se da slovanska teorija, ki je utemeljevala vključitev Slovenije v Jugoslavijo,  falsificirati in venetska dokazovati z viri, ki kažejo, da smo v Evropi, kamor se vključujemo, že bili. Zgodovina jezika je politična zgodovina naroda in pojasnjevanje njegove upravičenosti na jezikovno identiteto in kontinuiteto.         

Balkanski blodnjak (balcan bable) je podoben babilonskim nerazumljivim jezikom z značilnim nesprejemanjem sebe. Kdor navidez vse razume, ne razume ničesar. Ni enotnosti, dokler je strah pred Velikim Bratom in se pričakuje Godot. Po Jančarju zavese še niso padle, zato ni nihče nikomur uradno nič oprostil – jezik razrednega boja se ponovno lastnini (denacionalizira). 
Zato najde Bučar ujetnike preteklosti tudi v politiki npr. v sindromu Dežman, ki simbolizira defetistično odpoved sebi v sporu med jezikom hlapcev in gospodarjev, žrtev in rabljev.   
      
Po tej dihotomiji jezika zmagovalcev in poražencev pridemo do sklepa o neizogibni agresivnosti (svetega in profanega) jezika. Država je le organizirano civilizirano nasilje kot zaščita pred naravno vojno vseh proti vsem.  Kot znakovni sistem ima jezik značaj objektivnosti. Z njim se so- očamo kot z zunanjo dejanskostjo, ki je v bistvu prisilna. Jezik kot orodje je posredno tudi orožje, ker je usmerjeno k zavračanju nečesa ali tudi nekoga. Zato piše Bourdieu tudi o simbolnem nasilju v šoli. Zoper to lahko humana šola po Von Hentigu presega protislovja razvoja kulture z lastno avtonomno politično kulturo in nenehnim bojem za uveljavitev pravične družbe. 

F. Žižek uporablja amalgam freudovskega, lakanovskega, groznega in trdega stalinističnega jezika ter interpretativnega jezika kulture (zlasti množičnih medijev in filma) za pojasnjevanje aktualnih političnih dogodkov, vključno z uporabo viagre (The Independent). Žižkov jezik je hkrati konservativen in radikalen. Postmoderni eklektični jezik je sinteza znanstvenega in religiozno-mitičnega jezika (Lyothardova post-naracija) v nekakšni psevdovednosti po možnosti gnosticizmu, ki ni niti več znanost po newtonovski paradigmi niti religija v uradni izvedbi. Govori predsednika Kučana vključujejo literarno humanistični, poetični jezik. V politični komunikaciji se prepletata dva vzorca avtokratičnega-hierarhičnega in demokratičnega-enakovrednega komuniciranja. 

Razlikovanje med znanstvenim in ideološkim jezikom je pogoj kakršnekoli dezideologizacije šole. Iz razlikovanja med simbolnim in imaginarnim jazom in iz tega izhaja ne le problem subjektnosti, ampak tudi subjektivnosti v smislu partikularno imaginarnega, ki ni nujno rezultat socializacije. Individualno tudi produkt socializacije, subjektno pa je proizvod oblasti. Ker je znanstveni jezik jezik znanstvene skupnosti, ki zastopa določeno paradigmo, je politični jezik jezik politične oblasti, ki morda zastopa isto ali drugo paradigmo. Vprašanje vrednotnonevtralne znanosti je še odprto, ker bi morala biti etična, prav tako pa tudi nevtralne ali laične šole. Problem konsenza postane problem, kaj je skupnega med različnimi jeziki. To pomeni, da med obema jezikoma gospodarja in hlapca le razlikujemo, ne moremo pa ju ločevati. Človek je načelno pred državo, ven dar je zanjo zanimiv le kot neskončen potencial, ki je razpoložljiv za izkoriščanje. 

Normalno je, da si država s politično-državno jezikovno igro (Lyothardov izraz) podreja druge socialne igre in prakse, kamor ne sodi le šola, ampak tudi znanost in kultura. Vendar kot vemo, vsaka ob- last sproži tudi upor.  Šola je morda še vedno »najmočnejši politično-ideološki aparat države« (Althusser) tudi če je decentralizirana. Althusserjeva teza o ideoloških aparatih države (kamor sodi tudi kultura) iz 80. let je doživela številne komentarje, vendar v temelju drži. Kot vemo je pojem ideologije večznačen. Pod ideologi jo si predstavljamo določeno moč in prisilo. Represivni aparati države posameznike silijo k točno določenemu vedenju. Ideologije so interpretativne prakse, ki razlagajo svet v smislu ohranjanja obstoječih razmerij moči. Uči nas, kako živeti. Prepričevanje ne poteka nasilno. Pri določanju realnosti se sklicuje na dejstva. Kritično mišljenje ni zaželeno. Bistvena razlika je, da država ne deluje več direkt(iv)no prisilno. Vprašanje je, kateri strukturni procesi (funkcije agensov) socialne interakcije vodijo k stabilni demokraciji kot družbeni realnosti. V socializmu je bil strah  pred zunanjim sovražnikom (ksenofobija) v bistvu strah pred notranjim sovražnikom, ki je navsezadnje res povzročil kolaps. Je etika dopustnega odgovor na vprašanje, kako je možno živeti brez sovražnika? Akulturacija je stik dveh kultur z nepredvidljivim izidom. Predstavniki zahodnih demokracij nalaga jo sankcije totalitaritarnim režimom (Husein, Milošević). Odnos med demokracijo in totalitarizmom je odnos med korenčkom in palico. Razlika med njima je razlika med močjo argumenta in argumentom moči.

3. Zaključek o človeku kot v jeziku determiniranem in svobodnem bitju

Če je človek rojen v jezik in umre v njem, to še ne pomeni, da je zanj jezik zgolj kletka. Pomeni pa, da se v njem (pasivno) nahaja, o njem razmišlja in se iz njega uči. Običajno vemo, kaj z jezikom dosežemo, ne vemo pa, česa nismo dosegli ali naj bi dosegli. Zato rabimo tri stile učenja iz skupnega jezika, svojega lastnega jezika in globalnega jezika. Vrhunski ustvarjalci najbolj učinkovito povezujejo – integrirajo vse tri vrste učenje, ker hkrati, ko nekaj povedo o svetovnih problemih povedo tudi o lastnih in obratno. To je najbolj očitno pri humanističnih in družboslovnih profilih, najmanj pa pri naravoslovnih, čeprav velja načelo aktivne participacije tudi za naravoslovce kot velja Heisenbergovo načelo nedoločenosti tudi za humaniste in družboslovce. To z vidika poperjanskih treh svetov kot so objektivni, subjektivni in družbeni pomeni, da so vsi trije prepleteni.     
 
Svobodne družbe ni brez svobodnega, ustvarjalnega izražanja, tega pa spet ni, dokler je jezik kletka. Človek je nosilec pomenov in označevalec in ima jezik, čeprav ima tudi jezik njega. Imamo svobodo izražanja za dokončne resnice, ki pa ne obstajajo na enak na čin kot relativne. Tudi resnica o soncu ni dokončna, ker je sonc na milijarde. Človek in družba sta brez dokončnih resnic (razen v dogmah in predsodkih), ker jeziki s spremenljivimi interpretativnimi pomeni nenehno nastajajo. Resnica je le v jezikovnem sistemu, ne izven njega, ta pa je ustvarjen. Konstrukcije novih resnic ni brez dekonstrukcije starega sveta. Prav dekonstrukcija je tisti pogum ni in odgovorni korak, ki sužnja, ki se je rešil iz Platonove votline, osvobaja tudi njegovega starega znanja, predsodkov in iluzij egocentrizma. Toda tudi to ni dovolj za konsenzualni dogovor med dvema stranema, ampak šele skupni interes določa skupni jezik in z njim skupni svet. Toda ta skupni svet in enotnost jezika nista trajna, ampak sta kontingentna. Po teoriji jezikovnega determinizma jezik določa misel in način zaznavanja kot »kristalizacija nakopičenih kulturnih obrazcev in sam obrazec, ki ureja misel in percepcijo« (Južnič, 1983; 156). Načelo jezikovne in kulturne relativnosti pa pove, da se različne skupine različno izražajo.    

Lahko se vprašamo, kateri jezik je najprej obstajal. Kot si strokovnjaki niso enotni v tem, katera skupnost je najprej obstajala, si tudi niso enotni glede prvotnega jezika. Izvor evropskih jezikov ni Stara grščina, ampak indoevropejščina, sanskrt oz. indogermanščina (z vidika nemških filofogov).
V svetovnem merilu ni jasno, katera skupnost je bila prvotna – horda, prvotni patriarhat ali matriarhat.   

Opombe

1 – Eden izmed idealov EU je tudi transparentnost. Ta je najbolj izrazita v enostavnem, racionalno-logično urejenem  jeziku. V prehodnih obdobjih socializma in tranzicije pa sta bili družbi anomični (kar je očitno po hipertrofiji zakonodaje). Habermas je označeval tranzicijo kot eine neue Unuebersichtlichkeit – novo nepreglednost.    

2 – Funkcionalna  moč je moč funkcije (lat. functio – opravljanje, delovanje, postavljanje v službo), ker je v funkciji moč nadrejanja. Izvrševanje je v odvisnosti od funkcije, ki pomeni v statistiki  odvisno spremenljivko. Absolutizacija funkcije v funkcionalizmu pomeni iluzijo vsega, kar človek kot posameznik ali vrsta napravi sam (do yourself). Funkcionalizem je ena izmed znanih ideologij gospostva, ki je ne preraščajo niti antiglobalizacijski protestniki. Ti »so le funkcionarji globalizacije«. Funkcija pomeni pogojno moč, ki jo zagovarja Galbraith (1988), a ta funkcija ni le nagrajevalna, ampak je tudi kaznovalna, zlasti za tiste, ki zaostajajo. 

3 – Poznamo različne definicije politične kulture od političnega bontona, prek vmesnosti (med moralo in politiko po Lukšiču)  do strukturirane celote vseh dejavnikov, ki jo pogojujejo. Meje definicije politične kulture so zato meje človeka kot homo politicus-a. Ker  se človekove dejavnosti prepletajo – interferirajo tudi ni čiste politične kulture. Vprašanje je le, ali so skupnosti, ki jo ustvarjajo, pretežno homogene ali heterogene.   

4 – Sapir Whorfova hipoteza trdi, da je naša percepcija sveta utemeljena v jeziku, ki ga uporabljamo. Ta hipoteza je znana kot antropološko-kulturni relativizem, ki ga razvijajo tudi drugi ameriški antropologi npr. Boas in ga upošteva tudi NLP.

5 – Več o Baudrillardu glej članek Zajc, M. (2007).

Literatura

- Baudrillard, J. (1992). Konec družbenega. Časopis za kritiko znanosti, l. 92, št. 144-145, str. 39-49.
- Benvenist, E. (1975). Problemi opšte lingvistike. Beograd, Nolit.
- Bourdieux, P. (1992). Što znači govoriti. Zagreb, Naprijed.
- Chomsky, N. (1997). Somrak demokracije. Ljubljana, Studia Humanitatis. 
- Černigoj, M. (2002). Struktura in dinamika socialne realnosti z vidika odnosa med posameznikom in socialnim okoljem. Doktorska disertacija. Ljubljana, Filozofska fakulteta.
- Golden, M. (1966). O jeziku in jezikoslovju. Ljubljana. FF. Str. 64-85, 231-7.
- Gordon, Th. (1983). Trening večje učinkovitosti za učitelje. Ljubljana, Svetovalni center.
- Gril, A. (1998). Razvoj razumevanja medsebojnih odnosov, družbe in koncepta vrednot v obdobju od predadolescence do zgodnje odraslosti. 
- Južnič, S. (1983). Lingvistična antropologija. Ljubljana, FSPN.
- Južnič, S. (1993). Identiteta. Ljubljana, FDV.
- Heidegger, M. (1991). Platonov nauk o resnici. Ljubljana, Phainomena.
- Heidegger, M. (1992). Razjasnitev izraza fenomenologija, povratek k Aristotelu.
- Platon. Država. Ljubljana, SM.
- Platon (1977). O jeziku i saznanju. Beograd, Rad.
- Wilke, H. (1993). Sistemska teorija rqazvitih družb. Ljubljana, FDV.
- Wilkin P. (1997). Noam Chomsky. On power, knowledge and human nature. Mc Millan Press.
- Zajc, M. (2007). Jean Baudrillard (1929-2007). O svetlobi (in temi) virtualnega. Delo, 10. 3. 07, Sobotna priloga, str. 36. 
- Žižek, S. (1976). Znak, označitelj pismo. Prilog marksističkoj teoriji označiteljske prakse. Ideje.