Dr. Lavrič, Andreja & dr. Novak Bogomir 
Med izgorelostjo in zdravo komunikacijo
Povzetek

Avtorja razmišljava o tem, zakaj je za večino ljudi nezdrava komunikacija bolj priljubljena in pogosteje uporabljena kot zdrava. Odgovori, ki jih dajejo Berne o nezrelih odraslih, Nietzsche o spontanem otroku, ki še ni zaživel, ker je ostal na razvojni stopnji zaostale kamela ali leva in Brajša o nedokončani socializaciji v družini, šoli in podjetju nas prepričajo, da odnosi, ki jih ljudje oblikujemo s komunikacijo, niso najboljši. Vzgojno odpovedovanje vzgojiteljev v vlogi staršev in učiteljev je že posledica pomanjkljive medsebojnosti. Kljub že skoraj samo- umevnemu poudarjanju pomena interakcijske komunikacije le-ta redkokdaj postane dialog, kakor so si ga zamislili Buber, Gadamer in Habermas. 

Izgorelost je pluralni pojem, ki ga na različne načine definiramo tudi zato, ker so vsi poklici bolj ali manj stresni in ker smo ljudje različno občutljivi na negativne strese. Izgorelost v svetu in pri nas še narašča, vendar pa ne toliko zaradi deloholizma, kolikor zaradi slabih medsebojnih odnosov. To ugotovitev potrjuje empirična raziskava Kukovec-Pšeničny, ki kaže, da je izgorelosti več v poklicih, ki temeljijo na delu z ljudmi. Po eni strani posvečamo izgorelosti več pozornosti, po drugi strani pa ugotavljamo več dejavnikov, ki jo pogojujejo. Empirično se potrjuje  hipoteza, da je posameznik najuspešnejši v ustrezni socialni mreži, ki podpira empatično komunikacijo (empatično vzgojo in znanje) nasproti kritizirajoči.         

1. Uvod

Naslovljeno dilemo bi lahko opredelili tudi kot razmejevanje med togo, slabo prilagodljivo in prožno ter ustvarjalno prilagodljivo osebnostjo. Kontekstualno pa gre za odnos med zdravo in nezdravo družbo, med varno in nevarno družbo strahu, med produktivno in neproduktivno držo itd. 

Kot vemo slaba komunikacija ustvarja slabe odnose, dobra komunikacija pa dobre. Posledice slabe komunikacije se pokažejo v psihopatoloških pojavih razvajenosti, zasvojenostih, nasilju, depresiji in izgorelosti (burnout), ki bi lahko najkrajše opredelili kot dolgotrajno psihofizično izčrpanost, ki se kaže na vseh plasteh osebnosti: telesnem, čustvenem, vedenjskem in misel nem (kognitivnem). 

Kaj je izgorelost? To je kronični stresni proces, ki lahko traja tudi do dvajset let in napreduje po stopnjah. Gre za nezadovoljenost potreb na različnih ravneh naše osebnosti. Izgorelost je bolezenski stranski produkt civiliziranega sveta. Nastane  v interakciji med osebnostjo in okoljem, zato nekatere osebe pod istimi pritiski ne izgorijo, druge pa (Kukovec-Pšeničny, 2006). Izhodišče njenega recipročnega modela izgorelosti je namreč odnos posameznika do zadovoljevanja svojih temeljnih potreb, njegov vrednostni sistem in povezava med zadovoljenostjo temeljnih potreb (pridobivanjem energije) z izgorevanjem in izgorelostjo (izčrpavanjem energije). Če vemo, da izgorelost lahko prepoznamo po treh osnovnih opozorilnih znakih kot so 1. čustvena izčrpanost, 2. padec storilnosti, 3. občutek odtujenosti od dela, jih lahko prepoznamo pri sebi ali drugega, na katerem jih opazimo, nanje opozorimo.

Kot bomo videli v nadaljevanju, posameznik določene pogoje medsebojnih odnosov in dela lahko obvladuje, drugih pa ne. Ne gre le za umetnost razmejevanja zdravih in motečih elementov, ampak tudi za umetnost razstavljanja slabih odnoso0v in sestavljanja novih. Ljudje si pomagajo z različnimi socialnimi mrežami, prostorskimi premiki, z nasveti, z učenjem novih tehnik komuniciranja. Toda delež tistih, ki si lahko pomagajo je še vedno manjši od tistih, ki si kot žrtve razmer ne morejo ali ne znajo pomagati.     

2. Kakšne so osebnosti v medsebojnih odnosih in kakšni odnosi jih določajo?
2.1. Dejavniki izgorevanja glede na opravljene raziskave

Preden bomo ugotavljali odnos med izgorelostjo in slabo, enostransko komunikacijo, si oglejmo, kaj je ugotovila psihoterapevtka Pšeničnyjeva, ki je v Sloveniji opravila prvo raziskavo na splošni populaciji na Inštitutu za razvoj človeških virov iz Ljubljane. V raziskavo je vključila skoraj tisoč ljudi (946); odzvalo se je dvakrat več žensk kot moških. Zajela je starostne skupine od srednješolcev do upokojencev, vseh izobrazbenih stopenj in iz večine ključnih poklicnih skupin (z izjemo poklicev v kmetijstvu), a tudi različnih statusov zaposlitve, skupaj z nezaposlenimi osebami.  

Pšeničnyjeva opozarja na zaskrbljujoče rezultate te raziskave: samo 40 % oseb, ki so bile zajete v raziskavo, ne kaže znakov izgorevanja. Ostali se razdelijo takole: 30 % jih kaže znake preizčrpanosti (prva stopnja izgorevanja), 22 % jih kaže znake ujetosti (druga stopnja izgorevanja), 8 % pa jih je izgorelih, od teh jih je skoraj polovica že doživela adrenalni zlom. V skupino najbolj rizično izgorele populacije, kjer se je pokazala nadpovprečna visoka stopnja izgorelosti, sodijo menedžerji, družboslovni in tehnični strokovnjaki, arhitekti, računalničarji, umetniški poklici ter dijaki in študentje, ne pa tudi otroci. 
Z vidika družbe individualizacija prinaša nove priložnosti in pasti. Svoje življenje, usmeritve, partnerstva, cilje mora posameznik vedno bolj načrtovati. Prav  tako pa mora posameznik prepoznavati in razvijati svoje sposobnosti. Možnosti so bolj odprte, vendar individualizacija prinaša tudi nove strahove in skrbi.
Kot smo že videli določene ustanove skušajo reševati nastalo krizno stanje odnosov s programi. Čedalje  več preventive je usmerjene tudi v programe za posameznike in svetovanja podjetjem. Ker pa nas veliko spričo sistema vrednot in vzgoje v sebi nosi storilnostno pogojeno samopodobo, Pšeničnyjeva svetuje: »Če pri sebi opazimo znake izgorevanja, najprej skušajmo ugotoviti, katera so tista področja v našem življenju (delo, partnerski in drugi odnosi), ki so glavni viri psihofizičnih obremenitev. Nato skušajmo uravnotežiti dejavnosti, ki nam energijo jemljejo, s tistimi, ki nam jo vračajo. Večje ko so obremenitve, več moramo v svoje življenje vključiti razbremenilnih dejavnosti in počitka. Zato si jasno začrtajmo meje, koliko časa in do kod smo se pripravljeni izčrpavati.« 

Odkrivamo še nove dejavnike izgorevanja, ki postaja ena glavnih poklicnih bolezni 21. stoletja.  Vemo, da izgorevajo ljudje, ki si ne vzamejo časa za osebno rast, ki so 'prisilni altruistični perfekcionisti', ki imajo v sebi 'samouničevalni program'. Izgorelost ni le posledica kroničnih interpersonalnih stresorjev pri delu. Prav dejstvo, da ne izgorevajo le delavci v nerecipročnih oz. neustreznih odnosih na delovnem mesto, ampak tudi brezposelni, ki vztrajajo v nerecipročnih privatnih odnosih, kaže na to, da je rast družbe tveganja, v kateri odpovedujejo tradicionalne varovalke dela in trdne družine, različno neugodna za različno stresno neodporne posameznike.      

Izgorevanje je posledica trajnega škodljivega stresa v družini, šoli in na delovnem mestu. Že v 60. letih so strokovnjaki ugotavljali, da smo ljudje različno občutljivi za takšne strese in da se z njimi tudi različno spoprijemamo. Med prvimi je Winstock (1967, po Ihan in Vidrih Simonič, 2005) ugotovil, da je razvoj nekaterih obrambnih mehanizmov pri spoprijemanju s stresom tesno povezan z družinskimi pogoji v zgodnjem in poznem otroštvu ter adolescenci, pri realističnih strategijah pa takih povezav ni našel. Zaključil je, da so morda realistične strategije bolj odvisne od stopnje kognitivne razvitosti. 

Norma Haan (Ihan in Vidrih Simonič, 2005) je izdelala novo taksonomijo ego procesov, ki jih deli v tri vrste – spoprijemanje, obramba, fragmentacija. Procesi spoprijemanja so torej ena od treh možnih procesov, ki jih ljudje uporabljajo za reševanje življenjskih funkcij. Posameznik se bo spoprijemal, če more; se branil, če se mora in podlegel fragmentaciji, če je v to prisiljen. Najustreznejša oblika je spoprijemanje, vendar morajo biti zanj ugodni pogoji. Obrambne reakcije se pojavijo zato, da varujejo posameznika pred fragmentacijo. Fragmentacija pa lahko nastopi v skrajnih situacijah. 

Ker je človekova osebnost socialno bitje, rabi za svojo in spoprijemanje  negativnimi stresi – distresi in za osebno rast socialno podporo, ki deluje preventivno in kurativno. Raziskave (Rakovec Felser, 2002) kažejo, da osebe, ki imajo pri svojih bližnjih (družina, prijatelji) podporo, redkeje obolevajo za različnimi boleznimi, če pa zbolijo, hitreje okrevajo. 

Visoka  stopnja socialne podpore krepi visoko pozitivno samopodobo posameznikov in precej ublaži učinkovanje grozečih dogodkov ali situacij. Nizka in neustrezna podpora pa destruk-tivne učinke dogodkov v posamezniku še okrepi. Raziskovalci potrjujejo pomen socialne podpore za optimalno uravnoteženost posameznikov z okoljem, osebnostno rast, pa tudi za obvladovanje distresa. Nekateri posamezniki potrebujejo več, drugi pa manj podpore glede na svojo odvisnost ali neodvisnost od socialnega polja.   

Določena oseba dobiva socialno  podporo tedaj,  kadar zanjo nekdo skrbi, jo spoštuje, ceni in mu je pomembna in tedaj, kadar je ta oseba vključena v mrežo komunikacij, dolžnosti in odgovornosti. Tovrstna vključenost zagotavlja, da oseba ne bo ostala sama. Socialna opora je pojmovana kot vir, ki omogoča posamezniku, da se spoprime s stresom. (Cobb, 1976, po Selič, 1999) Zato ta oseba verjame, da ga imajo bližnji radi, da želijo z njim sodelovati in da pripada komunikacijski mreži in sistemu vzajemnih dolžnosti.  Socialna mreža, ki je sistem socialnih vezi z drugimi ljudmi, ima po Berkmanu (Payne, 2002) naslednje funkcije:
- Intimnost – omogoča ljudem, da svobodno izrazijo svoje občutke.
- Družbena integracija – daje posamezniku priložnost, da deli izkušnje in zamisli z drugimi.
- Skrb za druge – omogoča dajanje drugim ljudem.
- Potrditev vrednosti – daje povratno informacijo, ki poveča samospoštovanje.
- Pomoč – neposredna izmenjava blaga in storitev z drugimi.
- Vodenje in dajanje nasvetov – povratna informacija, ki jo posamezniku dajo drugi.
- Dostop do novih stikov – srečevanje z novimi ljudmi in zamislimi.

Hofboll (1988, po Payne, 2002) ugotavlja, da sodelavci v socialnih mrežah posameznike na simptome distresa opozorijo. Težava pa je, da so manj komunikativni in  socialno spretni posamezniki najmanj deležni socialne podpore, ker nimajo tesno povezane socialne mreže. Socialna osamitev je eden izmed najbolj pogostih dejavnikov tveganja. Najbolje za posamez nika je nadzor nad situacijo, v kateri se nahaja ob podpori drugih. (Payne, 2002)  Najbolj  ogroženi posamezniki so tisti, ki so izpostavljeni visoki stopnji napetosti, stresa in imajo niz- ko stopnjo socialne podpore. Tudi učitelja socialna podpora kolegov ščiti pred negativnimi posledicami stresnih okoliščin na njegovo mentalno in fizično zdravje, vključno z depresijo, psihosomatskimi simptomi in fizičnimi boleznimi. Demšarjeva je raziskovala vključevanje učiteljev v supervizijske skupine, ki naj bi jim preprečevale izgorevanje s skupinskim uče njem in reševanjem problemov. Vendar pa empirično ugotavlja, da se ti učitelji signifikantno ne razlikujejo bistveno od tistih, ki banje niso vključeni (Demšar, 2008). 

Problem stresorjev je, da se seštevajo. Preveč stresnih dogodkov lahko v nekem časovnem obdobju povzroči podaljšan stres, ki vodi v izčrpanost in poveča se možnost izgorevanja. To lahko vodi do emocionalnega ali fizičnega umika. Pojavi se lahko upad interesa, natančnosti, vitalnosti in učinkovitosti. Izgorevanje ni samo problem posameznika, temveč družbenega okolja, v katerem ljudje delajo. Pri profesionalnem sindromu izčrpanosti problem ne more biti rešen zgolj s posameznikovo uporabo coping strategij, ampak mora tudi vključevati organizacijske spremembe na delovnem mestu.

Posledice izgorevanja so dolgotrajne in hude. Izgorevanje je zaradi psihosomatskih učinkov stresov lahko pogubno za posameznikovo zdravje, zmožnost premagovanja ovir, za osebni življenjski slog. Lahko povzroči resne motnje v opravljanju dela. Izgorevanje lahko povzroči telesne težave, kot so glavoboli, želodčne in trebušne bolezni, visok krvni tlak, napetost v mišicah in kronično utrujenost. Pojavijo se lahko tudi psihične motnje, ki se kažejo kot občutek tesnobe, potrtost in šibak spanec. Nekateri ljudje sežejo po alkoholu in mamilih. Če prinaša posameznik znake izgorevanja tudi domov, pričneta njihova izčrpanost in negativni čustveni naboj razjedati odnose v družini in vezi s prijatelji. Ljudje, ki izgorevajo na delovnem mestu, se pogosto psihološko in fizično umaknejo od dela. Posvečajo mu vedno manj časa in energije, delajo brez predanosti in ustvarjalnosti, opravijo samo tisto kar je nujno potrebno in so pogosteje odsotni. Njihovo delo je tudi slabše opravljeno. 

Iz vsega povedanega je jasno, da uigrani delovni timi dosegajo boljše rezultate kot začetni, neusklajeni in z razpršenimi interesi. Jasno je tudi, da vzgoja iz ljubezni in za ljubezen otroka najbolje pripravlja za spoprijem s kasnejšimi težavami v življenju, ker mu daje zaupanje v lastne sile in v pomoč oz. podporo drugih. Glede na pogosto bipolarnost slabih komuni kacijskih odnosov v družini in v šoli in na delovnem mestu nas rezultati raziskave o izgore- losti v Sloveniji ne presenečajo. Zato je skoraj odveč ponavljati, da otroci potrebujejo dobre starše, učenci potrebujejo dobre učitelje in delavci potrebujejo dobre vodje. Demokratičnega dialoga ne more biti tam, kjer interakcijska komunikacija ne funkcionira v smislu socialne podpore.  

2.2. Nepriljubljeno vprašanje spreminjanja osebnosti

Seveda lahko individualne osebnosti med seboj dialoško komunicirajo, če so odprte za neobremenjeno sprejemanje in sporočanje informacij. Posredno s spreminjanjem svojih nedostopnih vzorcev spreminjamo tudi druge. Obstajata vsaj dva modela transformacije osebnosti iz stanja neprilagojenosti v stanje ustvarjalne prilagojenosti. 

Prvi model smo si 'izposodili' pri Nietzscheju, ki na filozofski ravni opisuje tri stanja duha. Nietzsche (1999) jih je označil z metaforami 'kamele', 'leva'' in 'otroka'. Nietzsche (1999) meni, da človekov duh najprej teži po najtežjem, zato se moč duha manifestira v kameli. Za kamelo je v puščavi njenega duha značilno asketska drža in trpljenje. Zanjo je značilna storilnost (nem. Leistung, ang. achievement) po meri drugih, za leva upor proti sistemu in težnja po svobodi in za otroka spontanost. Obremenitve kamel danes niso pretežno fizične, ampak so informacijske, potrošniške, normativne. Njeno stanje je preobilje zaradi pomanjkanja. Njen  ideal je premagovanje ovir v duhu strahospoštovanja. Ni nenavadno, da je prav kamela v socializmu in kapitalizmu najbolj zaželena 'moralna žival', ker je vzdržljiva, disciplinirana in poslušna za potrebe sistema na vseh področjih družbenih dejavnosti. Avtoritete kamele so morala, religija, razum in znanost (Nietzsche, 1999). 

V jutranji zori se kamela preobrazi v leva. Njegova naloga je s pomočjo volje – jaz hočem premagati zmaja, ki je poosebljenje dolžnosti - 'jaz moram'. Lev ni sposoben ustvarjati v svobodi, ker ne more ustvariti novih vrednosti. Ustvarja pa svobodo za novo ustvarjalnost. Lev zanika dolžnost, ki ji je zavezana kamela. 

Šele otrok afirmira življenje, saj je nedolžen, igra iz sebe in ne čuti potrebe po opravičevanju. Otroku se ni treba niti podrejati niti upirati, ker vstaja, poje, pleše, ko izbira svoje življenje. Šele otrok je nedolžnost, pogumno srce in sposobnost pozabe. Šele tedaj, ko pozabi sebe v drugih, mu gre za sveto igro sveta, v kateri je človek lastni zakonodajalec, lastno sonce. Ni več žrtev iluzij in ga ni sram povedati tega, kar zna in se je naučil v tišini. Zato morata tako vzgojitelj kot gojenec postati otroka. To  pa postaneta, ko se vrneta k sebi. Iz te preobrazbe se naučimo, da je tem več igrivosti, čim manj je upora. Seveda pa Nietzsche ni predvideval obratne razvojne poti. Pogost problem v togih in razpuščenih družinah je v tem, da sproščenega otroka (in)direktno zatrejo. Postopno se preobrazi prek (post)pubertetniške upornosti leva/levinje v velbloda/kamelo, ki je podrejen(a) delodajalcu. Mehanizmi, ki do teh stanj vodijo, so znani v transakcijski analizi (TA) kot naslednji priganjalci (drivers) ali tudi zapovedi: bodi popoln, trudi se, pohiti, bodi močan, ustrezi mi/ustrezi drugim.      

Drugi model je Bernejeva TA. Kot za Nietzscheja je tudi za Berneja (Berne, 1993), ustanovitelja svetovalne oz. psihoterapevtske smeri TA, odrasli lahko v razvojni fazi otroka. Za  Nietzscheja je to zadnja faza razvoja, za Berneja pa začetna. Razlikuje med svobodnimi in preveč prilagojenimi otroci, ki se ne počutijo dobro – O. K. in ne razlikujejo kot svobodni otroci med osebo in njenim vedenjem. Poznamo tri vrste nesvobodnih otrok: preustrežljivi, nemočni ali uporniški oz. maščevalni. Berne pokaže, da je tem več uporništva, čim več je zunanje kontrole. Samokontrola je za Berneja, Glasserja in  raziskovalce socialne podpore najboljše stanje posameznika.

Duhovna stanja so osebna stanja, ki določajo različne kakovosti odnosov. Pri Berneju (Berne 2007) je osebnost sestavljena iz treh ego stanj otroka, starša in odraslega. Starši so ekstra-psiha, ki jo v otroštvu od staršev prevzamemo, odrasli kot 'zdravi del osebnosti je neopsiha in otrok je arhepsiha. Kadar se vedemo, mislimo in čutimo v skladu z dogajanjem okoli sebe tukaj in sedaj in uporabljamo vse vire, ki so nam na razpolago kot odrasle osebe, smo v svojem 'odraslem ego stanju'. Tedaj smo O.K. in tudi drugim omogočamo, da so O.K.  V drugih treh položajih nismo O.K. TA v večini primerov osvobaja komunikacijo od kontaminacij in prekinitev. Večkrat se vedemo, mislimo in čutimo na načine, ki so preslikava odzivov staršev ali drugih za nas pomembnih oseb v obdobju odraščanja. Takrat smo v ego stanju starša. Včasih tudi zavedanje tega stanja ne pomaga, da bi ga spremenili. Podobno je z vračanjem v načine vedenja, razmišljanja in občutenja, ki smo jih uporabljali kot otroci. V teh primerih smo v ego stanju otroka. 
Neustrezno socializiran odrasli igra vse sleparske in prevarantske igrice v imenu preadapti ranega otoka in kritizirajočega starša. Zrelemu odraslemu gre le za igro, ki jo igra življenje. To pa predpostavlja obstoj sveta življenja (nem. Lebenswelt pri Husserlu in Habermasu). Prav danes manjka zrelostnega in modrostnega pogleda na otroka in odraslega. To je razvidno v zmanjšani nataliteti in v nezrelih starših, ki se postavljajo v vlogo servisne službe otrok, kar vodi v njihovo razvajenost.  
Evropska socialna listina  v 26. členu zavezuje vse članice EU, da delavce zaščitijo pred t. i. mobingom - negativnimi in žaljivimi dejanji, ki so jo podpisale EKS (Evropska konfederacija sindikatov), UNICE (zveza industrijskih in delodajalskih organizacij Evrope), EUEAPME (Evropska zveza obrtnih, majhnih in srednjih podjetij), CEEP (Evropski center podjetij v javnem solastništvu in podjetij v splošnem gospodarskem interesu, EUROCARDES (Evrop ski svet vodstvenega in strokovnega osebja in članice podpisnice (tudi sindikati Slovenije). Gre za sporazum, ki je za preprečevanje mobinga izrednega pomena. Prepoveduje vsako nadlego vanje in nasilje in skrbi za osebno integriteto posameznika ter ščiti njegovo dostojan stvo. Žrtvam je treba nuditi vso potrebno pomoč. Zahteva se primerno usposabljanje vodilnih in delavcev, kajti le z izobraževanjem se lahko zmanjša nasilje pri delu. Delodajalec mora podati jasno in nedvoumno izjavo, da nadlegovanja in nasilja ne bo toleriral in da bo proti storilcu tudi disciplinsko ukrepal. Podpisnice bodo ta sporazum v celoti začele izvajati tri leta po njegovem podpisu. Mobing je tudi oblika negativnega stresa v smislu trpinčenja na delovnem mestu. 
3. Vrnitev k vzgoji
Prav zato, ker današnje zlasti potrošniško življenje vodi k različnim še novim oblikam odvisnosti (Žorž, 2008), se je treba vrniti k osnovnim pomenom vzgoje. Vzgoja za zrelost (nem. Muendigkeit) je vzgoja za odnosni odnos in za razlikovanje le-tega od razmerij. Odnosi, ki so zlorabljeni za rabna in menjalna razmerja, ne morejo uspevati, če niso prvenstveno temu cilju namenjeni. Večina ne razume odnosov kot odnosov, ampak jih neupravičeno poenostavlja. Odnosi so več kot samo besede, so izraz medosebnega (ne)uresničevanja izraženih in neizraženih želja in so posledice dejanj in nehanj.  Z vidika kakovosti socializacije in posledično tudi vzgoje ni vseeno, ali zastopamo pretežno instrumentalni svet ali pretežno življenjski svet. Prav tako tudi ni vseeno, ali živimo v družbi kot servisu (nem. Gesellschaft) ali v družbi kot skupnosti (nem. Gemeinschaft).   Slednjo bi lahko po Marxu imenovali kot asociacijo združenih proizvajalcev ali po Frommu kot zdravo družbo.             
Že tradicionalna vzgoja zagovarja skladno avtonomno osebnost kot sintezo telesa in duha. Posodobljeno predstavo skladne osebnosti najdemo v modelu Diltsove piramide in v Bernejevi TA. Za Berneja (Berne, 2007) je to tista osebnost, ki »ima ali si je ponovno pridobila tri sposobnosti: zavestnost, spontanost in intimnost.« Zavestni smo tedaj, ko vidimo stvari na sebi lasten in ne zgolj na priučen način. Smo sedaj in tukaj in ne v preteklosti ali v prihodnosti. Če posameznik ve, da v svoji preteklosti ne more ničesar več najti, je dosegel spravo, ker je rešil konflikt. 

Tradicionalni cilj vzgoje kot skladne osebnosti bi želeli doseči tudi v postmoderni informatizirani družbi. Kot smo že videli, je to težje doseči, ker to ni statična, ampak hitro razvijajoča se družba. Vrste odnosov kot so odnosni, rabni in menjalni so odvisni od njihove intencionalnosti. Ni vseeno, ali kdo gradi svojo identiteto na obvladovanju stvari  z instrumentalizacijo v predmetnem svetu ali na sožitju z ljudmi v svetu življenja. Pot do usklajevanja teh vrst odnosov je v zavedanju zaznavnih položajev, ki omogočajo menjavanja zornih kotov.

Ker medosebne odnose v družini ustvarjamo sami, lahko spremenimo sedem slabih navad (kritiziranje, obtoževanje, pritoževanje, nerganje, grožnje, kaznovanje, podkupovanje) v sedem povezujočih (podpiranje, opogumljanje, poslušanje, sprejemanje, zaupanje, spoštova- nje, pogovor) navad v družini.

Empatijo lahko razvijamo le z različnimi vrstami poslušanja. Lindahlova (Lindahl, 2008) predlaga, da naj se učimo poslušati globinsko iz srca za srce, kar pomeni v tišini, premišljeno in prisotno, kar pomeni pozorno in ozaveščeno. Zavzemati se je treba za iskreno komunikacijo z drugim. Poslušamo z namenom, da bi se sporazumeli, da bi drugega spoštovali, da bi sprejeli vodstvo, da bi navezali globlji stik, prisluhniti z vprašanjem, s svojim pravim jazom. Na osnovi empatije se razvije pomoč za samopomoč. 

Potrebno je razlikovati med sočutjem (nem. Mitleid, ang. compassion) in empatijo (empathy). Sočutje je za Uletovo (Ule, 2005) pred empatijo, ker je le podoživljanje bolečine drugega in usmiljenje z njim. Empatija, ki jo zastopa etika skrbi in odgovornosti, pomeni, da se postavimo na njegovo mesto in analiziramo svet težav z njegove perspektive. Gojimo jo z namenom določene podpore drugemu. Empatija je povezana s sočutjem, sožitjem – kohabitacijo in sodelovanjem – kooperacijo. Kot vemo, sta sožitje in sodelovanje tudi današnji cilja evropske vzgoje. 
 
Preventiva pred izgorelostjo je sprememba 7 slabih navad (kritiziranje, obtoževanje, pritoževanje, nerganje, grožnje, kaznovanje, podkupovanje) v 7 povezujočih (podpiranje, opogumljanje, poslušanje, sprejemanje, zaupanje, spoštovanje, pogovor) navad v družini. To je najlaže storiti v ustrezni socialni mreži.

4. Družbene okoliščine
Delocentrizem oz. deloholizem se ohranja tudi v postzaposlitveni družbi. trg je v tej tež nji ravno tako neizprosen kot država. S producira-njem posameznik povečuje kapital drugega, ki pa mu v zameno daje sredstva za preživetje in najpomembnejše, priznanje skozi njegov social ni status in občutek socialne moči. Tega je možno obdržati samo z novimi in novimi produk ti. »Posameznik, ki izgoreva,« pravi Andreja Pšeničny, »na izčrpavanje svoje produkcijske energije logično reagira s povečevanjem investicije – povečano storilnostjo, deloholizmom. Občutek ujetosti, čeprav na videz iraciona len, saj vendar živimo v družbi, ki nam daje možnost številnih izbir, je povsem realen. Priznan sem, torej obstajam, samo če produciram, zadovoljujem potrebe drugega.« Izgorelost v svoji končni obliki (adrenalna izgorelost) posamezniku za dolgo časa ali celo trajno odvzame produkcijsko zmožnost, njegovo menjalno vrednost. »Pojmujemo jo lahko kot zadnji obramb ni mehanizem nagona po preživetju, saj bi notranja prisila (podprta z družbenim priznanjem) lahko privedla do dokončnega izčrpanja posameznikovih energetskih rezerv – torej do smrti,« razloži psihologinja Andreja Pšeničny.
Oddaja Polnočni klub o izgorelosti je pokazala, da se celo strokovnjaki, ki se v našem okolju institucionalizirano ukvarjajo s prevencijo izgorevanja na delovnem mestu, ne zavedajo, da se izgorevanja pri posamezniku ne da zaustaviti z »enomesečnim bolniškim dopustom, usmeritvijo v razbremenilne dejavnosti in svetovanjem za vedenjske spremembe«. Tudi sodelovanje z delodajalcem dolgoročno ne pomaga, saj s temi ukrepi ne spremenimo notranjih prisil, ki ženejo človeka v samodestruktivno vedenje. Prav tako pa je po pripovedi dr. Findeisnove (in vrste ljudi, ki iščejo svetovanje na Inštitutu za razvoj človeških virov) možno sklepati, da se ljudi, ki doživijo izgorelost ali celo adrenalno izgorelost, skoraj praviloma diagnosticira kot bolnike z depresijo in tako tudi zdravi. To pa žal ni ustrezna pomoč, celo nasprotno. Antidepresivi še dodatno zmanjšujejo izločanje kortizola, ki je pri adrenalni izgorelosti zaradi funkcionalne motnje že tako ali tako znižan. Pomanjkanje kortizola se kaže kot apatija, utrujenost in slabo počutje, saj vpliva na metabolizem ogljikovih hidratov. Logičen sklep je torej, da dolgotrajno jemanje antidepresivov pri izgorelih osebah morda celo kronificira stanje zmanjšane energije. Prav tako je treba poudariti, da jemanje antidepresivov med izgorevanjem (ko je raven kortizola še povečana) sicer res popravi razpoloženje, vendar brez vzporedne psihoterapevtske pomoči lahko celo pospeši proces izgorevanja. Življenje med množico rivalskih vrednosti, norm in življenjskih slogov, brez trdnega jamstva, da delamo prav, brez nekdanjih institucij, ki so človeku ponujale varnost, je tvegano in ima visoko psihološko ceno. Zaradi procesa individualizacije se družbeni problemi, ki jih na podoben način doživljajo mnogi, sprevržejo v individualne probleme oziroma se družbeni problemi neposredno sprevržejo v psihične dispozicije: v osebno nezadostnost, občutke krivde, strahove, notranje konflikte. Nastane – precej paradoksno – nova neposrednost posa-meznika in družbe, neposrednost krize in bolezni. Družbene krize se začnejo kazati kot individualni problemi, njihova družbenost pa ni več zaznana ali pa je zaznana samo še zelo posredno. Ljudje se s problemi soočajo sami, jih jemljejo kot osebne neuspehe in jih tako teže ali sploh ne rešujejo. V svojih stiskah se počutijo osamljeno, čeprav gre za družbene problematike, ki bi se jih morali lotevati s tega vidika.
Izgorelosti v statičnem svetu enostavne reprodukcije nismo poznali. Prinesla jo je razšiirjena reprodukcija s svojim akceleriranim razvojnim tempom. Svet se spreminja hitreje, kot ga večina od nas utegne fiziološko, mentalno in duhovno dohajati in se prilagajati novim vrednotam, življenjskim stilom. Nekdanjim varnostim se ne moremo miselno odpovedati kar čez noč, zlasti ne brez vsaj megleno vidnih obrisov alternativ, ki nam bi povrnile občutek nadzora nad lastnim življenjem.

5. Zaključek

V tem prispevku smo raziskovali komunikacijske posledice v učenca usmerjenega pouka po t. i. učenjski paradigmi. Ugotovili smo, da v njej učitelj ni več edini strokovnjak, ampak mora zaradi povečanih pričakovanj družbe sprejemati vrsto novih vlog, nalog in odgovornosti. Svoje poklicne kariere ne more več graditi brez vseživljenjskega učenja, izobraževanja in usposabljanja. Obstajajo tudi različna razumevanja tega izobraževanja od vajeniškega, prek tehnološkega in posttehnološkega. Tudi refleksija lastne prakse je diferencirana. Poteka od ravni filozofije vzgoje prek posebne (med)predmetne ali interdisciplinarne ravni do individualne ravni učenčeve osebnosti. Ne gre le za primere dobre prakse edukacije tipičnih osnovnih šol, ampak tudi za primer enkratne prakse. Načelo individualnosti v didaktiki terja raziskovalni pristop učitelja. Poleg tradicionalne vloge učitelja kot predavatelja, ki je značilna za formalno obliko pouka  so nastale nove  vloge učitelja kot raziskovalca, moderatorja, animatorja oz. motivatorja in supervizorja, ki so značilne za različne oblike pouka.

Na izobraževanju učiteljev so izobraževalci skupaj z učitelji skušali preseči kritizirajočo komunikacijo v smeri empatične komunikacije. Ta je najboljše izhodišče za motiviranje učencev, ni pa zadostno, ker je le ena izmed štirih zaznavnih položajev. Ker smo odnose proučevali tudi glede na stanja duha kot so kamela, lev in otrok tudi v obratnem razvoju, smo ugotavljali razvojne zadrega na poti do svobodnega in sproščenega odnosa. Za nekatere je dialoško izhodišče komuniciranja otrok (Nietzsche), za druge zrel odrasli (Berne), za tretje skupnost. Toda v vsakem primeru se dogaja vzgoja kot vzgojna komunikacija. Uravnotežena komunikacija naj bi presegala skrajnosti permisije in represije. 

Kot je že Kant ugotovil, je vzgoja je najtežji poklic, zato je na tem področju težko sklepati partnerstva med starši in učitelji. Oboji tudi izgorevajo. Kljub temu, da različne stroke obe kategoriji vzgojiteljev prepričujejo, da je stara vzgoja nesprejemljiva, pa tako starši ne morejo povsem drugače vzgajati kot učitelji ne morejo povsem drugače poučevati kot so jih poučevali njihovi učitelji. Podobno je z dobro komunikacijo. Nosilci novih komunikativnih modelov težko lovijo zahteve časa in zadostujejo merilom.

Analizirali smo dejavnike, ki spodbujajo in dejavnike, ki ovirajo interakcijsko komunikacijo v smeri medsebojnega dialoga v družini, šoli in v komunikaciji med starši in učitelji. Pokazali smo, katera stanja duha in ego-stanja osebnosti posameznika ter prisotnosti ali odsotnosti socialne podpore vodijo k dialogu in katera stran od njega.  

Na šolah, ki so dejansko organizirane po meri edukacijskih potreb udeležencev praviloma ne bi smelo zmanjkovati časa za dialoško vzgojno komunikacijo. Če učitelji kljub temu menijo, da ga zmanjkuje, je to posledica enostranske organiziranosti pouka, ki še ne vključuje učenj sko paradigmo. Juul (2008) meni, da so starši in učitelji z otrokom v dobri vzgojni situaciji, kadar so pristni, se z njim pošteno pogovarjajo in se od njega tudi učijo. Razlaga prehod od poslušnosti k odgovornosti v tem, da odrasli ne smejo zgolj igrati vlog, ampak moramo biti to, kar smo. Videti je, da so se naši starši manj igrali in bolj stali za tem, kar so delali, zato so bili kredibilnejši.
 
V svetu in pri nas je čedalje bolj očiten pojav distresa in izgorelosti različnih vrst poklicev. Med izgorelimi so tudi dijaki. Analizirali smo nekatere dejavnike distresov in izgorelosti. Med njimi so deloholizem, slaba socialna podpora tistim osebam, ki bi jo bili najbolj potrebni. Nadalje so šibke spodbude za samokontrolo, preveč zunanje kontrole in premalo empatije v vseh štirih zaznavnih položajih. Zaradi dejstva vzgojenosti za (potrošniško) nezrelost je cilj vzgoje za zrelost čedalje težje dosegljiv.  Nekateri učitelji in starši so se v tem smislu še pripravljeni usposabljati za bolj kakovostno vzgojno vlivanje. Vendar pa zgledni učitelji tudi veliko pričakujejo od zgledov drugih arbitrov. Od različnih institucij pričakujejo več posredovanj pedagoških znanj, enotne poglede na vzgojo in pristope znotraj učiteljskih kolektivov ter večjo podporo svetovalnih služb. Šola pa naj bi dobrim učiteljem omogočala varnost in jim nudila zaščito navzven. Ti pa naj bi ustvarjali dobre pogoje za učenje učencev. Dialoška komunikacija znotraj odnosov in o odnosih ni tako zelo občutljivo področje le zato, 
ker gre za pravičnost pri priznavanju zaslužnosti za kakovost dela in kakovost odnosov. Verjetno gre res za neozaveščen paradoks, da je empatična vzgoja na osnovi empatičnega znanja toliko bolj potrebna, kolikor manj je spoštovana in nagrajevana.  

Literatura

- Berne, E. (2007). Katero igro igraš. Ljubljana, Sinesis.
- Berne, E. (1993). What do you say after you say hello? The psychology of human destiny. London, Corgi.
- Bluestein, J. (1997). Disciplina 21. stoletja. Kako učence navajamo na samonadzor in sprejemanje odgovornosti? Ljubljana, Zavod Republike Slovenije za šolstvo. 
- Brajša, P. (1993). Pedagoška komunikologija. Ljubljana, Glotta Nova.
- Cheal, J. Who is 'I'? Who is 'me'? Utilisation and Developing the Logical Levels Model. Spletne strani: http://www.gwiztraining.com/Logical%20Levels%20of%20Self.pdf.
- Cvetek, S. (2005). Poučevanje kot profesija, učitelj kot profesionalec. Radovljica, Didakta. 
- Demšar, I. (2008). Pomen socialne opore pri preprečevanju izgorelosti učiteljev. Sodobna pedagogika, l. 59, št. 3, str. 124-140.  
- Dilts, R. The fourth position. Spletne strani: http://www.nlpu.com/Articles/artic21.htm.
- Gordon, T. (1983). Trening večje učinkovitosti za učitelje. Ljubljana, Svetovalni center za otroke, mladostnike in starše.
- Ihan, A. in Simonič Vidrih, M. (2005). Stres na delovnem mestu in spoprijemanje z njim : kaj lahko naredim, da živim v sožitju s stresom?  Ljubljana : Arx. 
- Juul, J. (2008). Kompetentni otrok. Ljubljana, MK.
- Jurančič Šribar, L. (2006).  Delo, Sobotna priloga, dne 08. 07. 2006. spletne strani: http://www.nebojse.si/portal/index.php?option=com_contentintask=viewinid=59inItemid=99999999.
- Kohlberg, L. (1996). Die Psychologie der Moralentwicklung. Frankfurt am Main,Suhrkamp.
- Kottler, J. A. in Kottler, E. (2001). Svetovalne spretnosti za vzgojitelje in učitelje. Ljubljana, Inštitut za psihologijo osebnosti.
- Kroflič, R. (2000). Naravne meje vzgoje v javni šoli (kaj je vzgoja in kaj ni?). Sodobna pedagogika, let. 51, str. 28-40.
- Kukovec-Pšeničny, A. (2006). Recipročni model izgorelosti (RMI) : prikaz povezave med interpersonalnimi in intrapersonalnimi dejavniki. Psihološka obzorja. L. 15, št. 3 (2006), str. 19-36.
- Lindahl, K. (2008). Sveta umetnost poslušanja : 40 razmislekov o tem, kako negovati to duhovno vajo. Ljubljana : Govinda.
- Marentič Požarnik, B. (2000). Psihologija učenja in pouka, Ljubljana, DZS.
- Marentič Požarnik, B. (2006). Uveljavljanje kompetenčnega pristopa terja vizijo, pa tudi strokovno utemeljeno strategijo spreminjanja pouka. Vzgoja in izobraževanje 1/2006, 2733.
- Mikuš Kos, A. (2005). Uloga škole u psihosocilanom razvoju djeteta. V. Potočnik, V. (et al., 2005). Škola i mentalno zdravlje. Priručnik za nastavnike. Ljubljana, Skupaj, Gračanica, Osmijeh, str. 12-33. 
- Nietzsche, F. (1999). Tako je govoril Zaratustra. Ljubljana, SM. 
- Novak, B. (2008). Dialog kot najstarejši in najnovejši cilj šole. V: NLP mojstri. [Skupina mojstrov nevrolingvističnega programčiranja], 2002-, 23 str. http://www.geocities.com/nlpmojster/kultura_dialoga.rtf. [COBISS.SI-ID 1714519]
- Payne, Sh. (2002). Psihologija v zdravstveni negi. Ljubljana, Educy.
- Pavletič, A. (2006). Pojasnitev vrednot v vzgoji. Šolsko polje, l. XVII, št. 5-6, str. 115-148.
- Peternel, S. (2005). Prvih pet minut. Nova Gorica, Educa.
- Pšeničny, A. (2007). Razvoj Vprašalnika sindroma adrenalne izgorelosti (SAI) in preverjanje izhodišča recipročnega modela izgorelosti.   Psihološka obzorja. - ISSN 1318-1874. L. 16, št. 2 (2007), str. 47-81.
- Pšeničny, A. Energijski zlom postaja statusni simbol. Glej spletne strani: http://www.zdruzenje-manager.si/storage/2476/mq24-energijski%20zlom.pdf.
- Pšeničny, A. (2007). Zaskrbljujoči rezultati prve slovenske raziskave o adrenalni izgorelosti. MQ št. 3, maj 2007, str. 24-26. Glej tudi spletne strani http://www.viva.si/clanek.asp?id=3325. 
- Pušnik M. in Zorman M. (2004). Od znanja h kompetencam, Vzgoja in izobraževanje 3/ 2004, str. 918.
- Rakovec-Felser, Z. (2002). Zdravstvena psihologija. Maribor, Visoka zdravstvena šola. 
- Razdevšek Pučko C. in Rugelj J. (2006). Kompetence v izobraževanju učiteljev. Vzgoja in izobraževanje 1/2006, str. 3341.
- Rupnik Vec,  (2005). Spodbujanje aktivne vloge učenca v razredu. Zbornik prispevkov. Ljubljana, Zavod RS za šolstvo.
- Rutar, D. (1998). Srednješolska vzgoja. Ljubljana, Jutro. 
- Schoen, D. (1987). Educating the Reflective Practitioner: Toward a New Design for Teaching and Learning in the Professions. San Francisco, Oxford, Josey-Bass Inc.  
- Schoen Johnson, B. (1989). Psychiatric-mental health nursing : adaptation
and growth. 2nd ed. Philadelphia [etc.]. Lippincott, cop. 
- Steiner, T., Bilban, K., Kokelj, V., Kramberger, M. (2004). Mala knjiga za velike starše : priročnik za vzgojo otrok. 1. izd. Ljubljana, Mladinski dom Jarše.
- Štrajn, D. (ured., 2000). Evalvacija. Ljubljana, Pedagoški inštitut.
- Ule, M. (2005). Psihologija komuniciranja. Ljubljana, FDV.
- Vezjak, B. (2007). Sproščena ideologija Slovencev : o političnih implikacijah filozofema »sproščenost«. 1. izd. Ljubljana, Mirovni inštitut, Inštitut za sodobne družbene in politične študije. 
- Žorž, B. (2006). Razvajenost: rak sodobne vzgoje. Ponatis. Celje, Mohorjeva družba.
- Žorž, B. (2008). Sodobno suženjstvo. Ljubljana, Ognjišče.