Dr. Bogomir Novak

Delo kot sredstvo samooblikovanja 

Kazalo:                                                
          
        PREDGOVOR                                                                                                      str.      2
                                                                                                 
1.     ORIS RAZVOJA INDUSTRIJSKEGA DELA                                                             5
1.1.   Opredelitev ciljev, hipotez in predmeta obravnave                                                     5
1.2.   Nekatere metodološke dileme pri opredeljevanju dela in vzgoje                              11                                                              
1.3.   Značaj industrijskega dela                                                                                            20

2.      KRITIKA SREDIŠČNEGA POMENA DELA                                                           25
2.1.    Antropologija dela                                                                                                        25
2.1.1.  Odnos med zunanjo in notranjo smotrnostjo                                                            25
2.1.2.  Smotrnost dela za posameznika in družbo                                                                26
2.1.3.  Teleologija dela in ambivalentnost antropocentrizma                                              27
2.1.4.  Etika dela                                                                                                                      30                                  
2.2.    Tehnologija 'vzgoje' pri Andersu                                                                                32                        
2.4.    Zastarelost in odvečnost človeka v mega-stroju                                                         33
2.5.    Razvojni dejavniki dela in njihove omejitve                                                              35
2.6.    Analiza Sizifovega dela                                                                                                 39

3.       DIAGNOZE IN PROGNOZE DELA                                                                          42
3.1.    Poti k postzaposlitveni družbi                                                                                      42
3.1.1. Schaffova vizija dela                                                                                                     43
3.1.2. Gorzova vizija odprave dela                                                                                        44
3.1.3. Fetscherjev poskus obnove napredka in sreče v delu                                                46 
3.1.4. Blaunerjeva razlaga tehnološke odtujitve                                                                   47
3.3.    Dekvalifikacija in rekvalifikacija dela                                                                        48
3.3.1. Bravermanova teza o degradaciji dela v 20. stoletju                                                 48
3.3.2. Kritika Bravermanove teze                                                                                          49
3.4.   Razvoj fleksibilne proizvodnje                                                                                      50

4.     RAZLIČNA RAZUMEVANJA OMEJITEV PRI OSVOBAJANJU DELA            55
4.1.  Marxova teza o dveh kraljestvih                                                                                    55
4.2. Kritika Marxove analize pogojev svobode dela                                                             58
4.3.  Marcusejev koncept osvoboditve dela                                                                           63
4.4  Vprašanje večznačne nujnosti dela                                                                                 64                   
4.5.  Pota k osebni svobodi v delu                                                                                          67 
4.6.  Je možna svoboda znotraj dela?                                                                                    70
4. 7. Igra kot temelj sveta                                                                                                       73

5.      POJMOVANJE VZGOJE OSEBNOSTI V ODNOSU DO DELA                           77
5.1.   Meje razvoja osebnosti med pridobitnim in lastnim delom                                       77
                                          
6.     IDEJA IN PRAKSA INTEGRACIJE DELA IN VZGOJE                                        82 
6.1.   Pozitivno vrednotenje industrijskega dela                                                                  82
6.2.   Vzgoja za kraljestvo svobode?                                                                                      88
6.3.   Kritika stališč socialistične pedagogike o vzgojni vrednosti dela                              90              
6.4.   Kritika koncepta vsestransko razvite osebnosti                                                          6.5.   Analiza naše reforme usmerjenega izobraževanja z vidika 
integracije dela in vzgoje                                                                                                        93

7.    SKLEP                                                                                                                               97

8.    OPOMBE PO  POGLAVJIH                                                                                        102                    
       
9.    LITERATURA                                                                                                               117

       PREDGOVOR 

Knjiga Delo kot sredstvo samooblikovanja je nastala kot predelava doktorskega dela 'Spremembe v strukturi dela in pojmovanje vzgoje'. Morda posamezniku za njegovo samooblikovanje zadostuje že poklicno delo, če se ne ukvarja z nobeno drugo dejavnostjo. Danes je za večino delazmožnih še vedno glavna življenjska  dejavnost  delo. Zanima nas, ali se človek skozi delo spoznava in uresničuje  v tem, kar je, ker se po tem, kar ni, v njem spoznava kot odtujeno bitje.

Namen  te knjige je v pojasnitvi 1. splošne družbeno - civilizacijske krize in še posebej krize vzgoje in izobraževanja s paradigmatskim vrednotnim preobratom od mehanicizma k ekocentrizmu, 2. pomena  informacijske  znanstveno  tehnične  revolucije   za sprememb v strukturi dela in drugačno pojmovanje vzgoje, ki se kaže še ambivalentno, 3. naše neuspešne reforme usmerjenega izobraževanja, ki je  pokazala napačno usmerjenost v industrijsko namesto v informacijsko obdobje, 4. potrebe našega vstopa v Evropo in skupnih  vzgojnoizobraževalnih standardov.

Ne gre več za trdni značaj dela, kakor ga je delo ohranjalo še po prvi industrijski revoluciji, ampak za fleksibilno strukturo, ki jo prinaša nova znanstveno - tehnična revolucija s pojavi fluktuacije delovne sile, samozaposlovanja, skrajševanja delov nega časa, delovne dobe itd. Razlikujemo več vrst struktur  dela glede na to, na kateri ravni se delo pojavlja: splošni, posebni ali  posamezni. Na splošni ravni govorimo o bipolarni  strukturi, ki je že v subjekt-objekt odnosu, na posebni ravni pa o trojni, četverni, peterni strukturi, o multidisciplinarni  strukturi po področjih dejavnosti (v disertaciji  opredeljujem  22  izbranih strukturnih  komponent-dimenzij) in na individualni ravni o empirični strukturi. Opredeljujem tudi pojem značaja dela  za tri globalna zgodovinska obdobja: predkapitalistično, kapitalistično družbo  in za prihodnjo družbo. V današnjem razvoju dela se kaže premik že konceptualno na najsplošnejši ravni od dela v objektiv nem smislu za preživet je do dela v subjektivnem smislu dela  kot svobodne, ustvarjalne dejavnosti. Zato se v disertaciji ukvarjam s kritiko  središčnega pomena dela za življenje posameznika  in družbe, ki vodi v antropocentrični kot ergocentrični redukcionizem. Nasproti tehnocentrizmu človeka delavca (lat. homo faber) nekateri skušajo uveljaviti  danes  ekocentrizem s poudarkom na ekološki komponenti  dela  kot ključ ni za vse druge komponente.           

Tema knjige je multidisciplinarna,  ker tako delo kot tudi vzgojo  proučujejo različne znanstvene discipline. Zato v disertaciji sledim sodobnim sociološkim diagnozam in prognozam prihodnosti dela, podajam sintetično antropološke temelje dela in vzgoje in razvijam model posodabljanja ciljev šole ter kritiko reforme usmerjenega izobraževanja.
  
V knjigi analiziram večznačnost pojmov vzgoja in izobraževanje in delo. Razlikujem med delom v širšem, antropološkem, posebnem, sociološkem in ožjem, kolokvialnem smislu (služba, plačano delo). Vzgojo lahko razumemo v skupnem pomenu z izobraževanjem ali v ločenem pomenu. V pojmu vzgoje poudarjam oblikovanje in razvoj osebnosti in njene vrednote v odnosu medmoderno in post-moderno (tudi post-industrijsko) družbo. Gre za paradigmatsko-vrednotni preobrat od materialističnih k postmaterialističnim  vrednotam. Najprej analiziram pomen sprememb v delu, potem pa odnos med delom in vzgojo.  
                                                      
V zgodovini dela se je pokazalo, da človek ne more delati brez orodij (kasneje strojev) in živali. Samooblikovanje (nem. Selbstbildung) osebnosti po vzoru je pogojeno z delom, ki  tudi rabi vzor, zamisel oz. model. Vzor dela izhaja iz izkušenj  preteklih  generacij.  Ker je človek samemu sebi naj dlje, je laže zbiral  izkušnje  o načinu dela kot pa izkušnje o  spreminjanju samega sebe. Informatizirani človek še danes ne more vedeti, v kolikšni meri  se je v zgodovini spremenil zaradi dela. Morda res velja, da bi šele tedaj vedeli, kaj nam delo pomeni, če bi nam ga prepovedali. 

Vprašanje pomena dela bo odprto dokler se razvija človeška vrsta. Isto velja za življenje posameznika. Vprašanje ljubezni do dela je dvoumno, ker ne gre le za to, da delamo to, kar bi radi delali, ampak tudi za to, da radi delamo to, kar moramo (zaradi življenjske nujnosti) delati. Spoznanju pomena dela se približamo posredno  s primerjavo s predindustrijskimi ljudstvi in  plemeni. Te primerjave niso dale enoznačnih rezultatov. V procesu  samooblikovanja  nastaja človekova nepopolna popolnost. Človek je kot nepopolna popolnost omejen, ranljiv in smrten in prav zato tudi ustvarjalen in delaven, da bi za njim kaj ostalo.   

Prav tako posameznik, ki je vedno bolj prežet z delom kot s svojo poklicno potrebo, ne ve, koliko se je spremenil zaradi dela. Delovni načrt omogoča posamezniku preverjanje, ali je realiziral osebne cilje z delom. Ne omogoča pa preverjanja, ali je  prevzel lastnosti določenega  dela za osebne lastnosti. Ob pomanjkanju prostega  časa se pogosto spregleda tudi vprašanje, kako kompenzirati sicer z delom pridobljene osebne lastnosti, ki pa še ne zadoščajo zahtevam sodobnega družinskega oz. socialno-etičnega življenja. Laže je napraviti delovni načrt in načrt  o  poklicni karieri kot pa načrt  osebnega samooblikovanja in samoizpopolnjevanja glede nanjo. Nastaja čedalje več informacij o samospoznanju in samooblikovanju. V interakciji  zunanji (fizikalni in socialni)  in notranji (psihični) svet drug na drugega vplivata. Notranji svet posameznika s prepričanji, stališči,  načinom odločanja, mišljenja in čustvovanja je že rezultat določenega kulturnega  tipa socializacije. Spregledovanje socializacijskih podlag  notranjega življenja v procesu samoizpopolnjevanja  je prav tako nespametno kot spregledovanje vloge tradicije pri izvajanju  eksperimentov z 'zunanjim svetom'. Niti človek kot sui generis niti posameznik kot bitje za sebe nista  ustvarjena  iz nič. Če bi bila človek kot biološka vrsta homo sapiens in z  njo posameznik vsemogočna, se ne bi razvijala. Tudi alternativne znanosti imajo svoje (i)racionalne omejitve. 
    
Če je vsako delo le rutina, ponavljanje istih gibov, potem samorealizacija v delu ni možna, ker v vodi do nezadovoljstva. Pregovor: le sprememba krajša nam čas, pomeni, da se le v razlikah lahko realiziramo. Samorealizacija je tako kot  sreča  le stranski  produkt  dejavnosti. Pride le, če je ne pričakujemo. Samorealizacija/samoaktualizacija  (nem. Selbstaktualisierung, angl. self-actualization) se nanaša na višje potrebe in višje psihične sposobnosti kot na duhovno rast. S samooblikovanjem razumem razvoj osebnosti vključno z njeno samorealizacijo. Pomeni samo opazovanje (pozornost na značaj  vsakokratne  pozornosti), samorefleksijo, samoocenjevanje, samoorganiziranost, avtoregulacija, samodisciplina, samo-kontrola, samo dejavnost, samo vzgoja (self-education); s tem pa tudi avtonomijo in avtentičnost osebnosti. Ne gre le za postavljanje lastnih ciljev in zadovoljevanje lastnih potreb, ampak po Maslowu postati to, kar si in doseči to, za kar si sposoben. Ni sporna teza o človekovi aktivnosti, ampak po univerzalnem pomenu samorealizacije. Vprašanje je, ali je možna vsaj delna samorealizacija. Če sprejmemo tezo o delni  samorealizaciji, po tem  nihče ne more  ostati  popolnoma nerealiziran, toda nihče ni popolnoma realiziran. Le z delom  in vzgojo  še  nismo samorealizirane osebnosti, ker obe dejavnosti  merita najprej na obvladovanje zunanjih ciljev. Samorealizacijo je možno razumeti že na osnovi Aristotelove prve forme, ki je v principu ločena od materije. Razumemo jo lahko kot poduhovljeno izvajanje dela z izpolnitvijo v sedanjem trenutku. Vprašanje pa je, ali je kaj več kot možnost, če je osebnost samo telo, ne pa še duh. V novem veku pa postane možno preoblikovati tudi obliko, ker postane po Engelsu tudi Kantova stvar po sebi predmet materialne proizvodnje. To sicer epistemsko ne drži, vendar je v ozadju razumevanje dela kot demiurga, ki načelno zagospoduje nad bivajočim v celoti. Vsaka akcija je načelno že reakcija,  kooperacija in interakcija. To pomeni odpravo načelne ločenosti med snovjo in obliko, vplivanjem na druge in vplivanjem nase.  Ne more biti jasne ločnice med delom in drugimi dejavnostmi. Meje do drugih in do sebe si postavlja vsak sam in vsak drugače, čeprav so vidne v določeni kulturi določene skupne značilnosti njenih tvorcev.    

Izhajamo iz hipoteze, da se človek ne more  samoaktualizirati niti samo v delu niti brez njega. Človek ohranja smotrnost svojega  delovanja le v dinamičnem ravnotežju. V  skrajnostih postane nesmotrn. Večina  odraslih je aktivna v poklicnem delu,  ki  ima različne funkcije vključno s tretjo socializacijo. Pri tem ne gre le  za  ponovno  prilagajanje na  delovno  in družbeno/ družinsko skupnost, ampak za ponovno samooblikovanje. Posameznik se v  vseh fazah  osebnega življenja tudi oblikuje kot presežno  bitje, vendar v vsakem obdobju drugače: kot otrok z igro, spontanim  in organiziranim učenjem, kot mladostnik z vedno bolje organiziranim učenjem in kot odrasel s poklicnim delom in z raznimi konjički. Že  na začetku lahko ugotovimo, da samorealizacija  ni  absolutno evidenten pojav, ker naletimo pri njegovem spoznavanju in prakticiranju  na  določene  težave in protislovja. Problem  je,  kako (p)ostati relativno neodvisen v medsebojnih (ne)namernih vplivih.

Skoraj neverjetno je, da niti (totalitarna ali demokratična) družba niti posameznik ne bi bila zainteresirana za samooblikovanje. To pomeni,  da ostane razvoj osebnosti posameznika zatrt in zakrnel. Posameznik, ki nima razvitih sposobnosti,  ne more priti do najboljših rezultatov, toda  brez težnje po najboljšem ne more  razviti  sposobnosti. Razvoj sposobnosti ni samonamenski. Inovativno družbo sestavljajo ustvarjalni posamezniki v inovativni šoli in podjetju.Ti se oblikujejo v procesu samooblikovanja,  samoorganiziranja, samodiscipliniranja, samoregulacije oz. samoupravljanja (self-management) in ne nazadnje samoizobraževanja (avtoedukacije). Psihologijam ustvarjalnosti in priročnikom za  uspešnost na  različnih področjih življenja običajno manjka tematizacija odnosa med posameznikovim notranjim in zunanjim svetom, ker jo za uresničevanje svojih modelov, ki so se že izkazali kot učinkoviti, le predpostavljajo. Večina dobi po prebrani uspešnici občutek, da je pisana za nekoga drugega. Zato želim pokazati, da ne vpliva le delo povratno na posameznika (kadar vpliva),  ampak  predvsem posameznik s svojo samooblikovanostjo vpliva na rezultate dela.       
     
1. ORIS RAZVOJA INDUSTRIJSKEGA DELA 
1.1.   Opredelitev ciljev, hipotez in predmeta obravnave      

V socializmu je bilo jedro socializacije posameznika  v sistemu in ne v socialistični vzgoji kot jo je deklariral.  Socializacija kot ustvarjanje družbenosti je bila nekakšna nehotena, če že ne izjalovljena vzgoja. Za to je potrebno pokazati zvezo med delom, socializacijo in vzgojo.  Pomembno točko raziskovanja (politične) socializacije/vzgoje predstavlja raziskovanje posameznih institucionalnih agensov (izvorov, nosilcev) od primarnih do terciarnih (npr. poklicno delo) kot tudi  političnih resocializatorjev in  političnih  alternativnih socializatorjev. Agensi usmerjajo moralni in značajski  (osebnostni)  razvoj posameznikov in jih tako vzgajajo in izobražujejo.  V vseh teh se lahko človek samoaktualizira, če le uspe transformirati  in osmisliti negativne zunanje vplive nanj. Čim manj je  teh vplivov, tem večja je verjetnost, da bo predelava uspela.  Delovanje različnih agensov je bilo doslej tudi na Slovenskem razpršeno (difuzno) in neskladno zlasti, kar zadeva lastno aktivnost samovzgoje in samoizobraževanja, zaradi česar še prihaja do prisile ponavljajočih (nem. Wiederholungszwang) se  neskladnosti med osebnostnim  in socialnim, kot tudi med osebnostnim  in  političnim  ter narodnim in političnim značajem oz. neskladnosti v kulturi  Slovencev. Zato se ne morejo razviti komplementarni družbeni  odnosi in tudi ne predstavniška in civilnodružbena politična kultura. Odtod izhajajo družbene in politične blokade ter stanje družbene in individualne implozivnosti, kar se je pokazalo ob koncu socializma.

Industrijska družba je bila delocentrična, dokler je skušala zagotoviti polno zaposlenost in je priznala človeka v bistvu kot delavca. Postsocialistična država je že postzaposlitvena,  ker ne more zaposliti vseh dela zmožnih  državljanov, vendar je še delocentrična, ker je preživetje državljanov odvisno od dela drugih oz. dela, ki si ga morajo poiskati sami. Delocentrična naravnanost moderne družbe pomeni, da so vse dejavnosti bolj  ali manj odvisne od dela. Zato spreminjanje industrijske ga dela omogoča  približevanje pojmovanja vzgoje in socializacije delu (in celo identificiranje z njim). Šele  v policentrični družbi je možno večinsko odmikanje od dela in identificiranje s specifično (duhovno) dejavnostjo. 

Pojmovanje vzgoje ni odvisno samo od spreminjanja dela, tehnologije in družbe, ampak tudi od zamišljanja lastne idealne podobe. Medtem ko marksistični koncept vzgoje (vzgojitelja) predpostavlja spremembe v družbenem značaju dela, ki jih omogoča  socialistična revolucija, pa komunikacijski koncept vzgoje predpostavlja razvoj informacijske   tehnologije. Marksizem je poudarjal predvsem družbeno-razredni kriterij dela in vzgoje, vendar z njim ni mogel razrešiti spora med socialno in individualno pedagogiko.  

V odnosu med delom in drugimi dejavnostmi (nem. Handlung,  angl. action) zasledimo sredotežne in sredobežne sile. Prve so  reflektirane  v tezah o moderni družbi kot delocentrični družbi,  druge pa v tezah o koncu družbe dela. Iz te ugotovitve izhaja hipoteza, da so  koncepti vzgoje tem bolj neodvisni od razvojne stopnje dela, čim manjšo vlogo igra delo v življenju posameznikov in obratno. Zaradi delovanja sredotežnih sil v družbi dobi delo nenadomestljivo vlogo v življenju posameznikov, subjektivno pa primarno vzgojno vlogo s prikrivanjem negativnih strani. Obratno pa lahko služi potenciranje negativnih strani (vzgojnoizobraževalnega) dela za pomilovanje preobremenjenosti (učencev in učiteljev), osvobajanje od nujnega napora za realizacijo  ciljev. Enostransko  doseganje  zunanje učinkovitosti vodi  k  negativnim psihosomatskim motnjam in boleznim.

Učinki razvoja procesov avtomatizacije, kompjuterizacije,  kibernetizacije, informatizacije, intelektualizacije itd. na  posameznika so dobri in slabi. Verjetno je, da se  v  teh  spremembah človek  izraža vedno bolj kompleksno in večdimenzionalno. Gre  za poseben  problem psihofiziološke in socialne adaptacije in  strokovnega usposabljanja posameznikov za obvladovanje novih tehnologij. Vse dimenzije dela/dejavnosti so utemeljene v dejstvu, da človek niti po psihosomatski konstituciji ne more biti brez dela/dejavnosti niti ne more zadovoljiti svojih potreb, ne da bi spreminjal svet. 

V tej objektivno nujni in subjektivno izbrani potrebi  je  delo vrednoteno pozitivno in negativno. V skrajnostih podcenjevanja in precenjevanja dela se njegovi pozitivni vplivi izgubijo.  Svobode dela ni brez njegovega pozitivnega vrednotenja. Obratno pa  nujnost dela ni identična z negativnim odnosom in vrednotenjem dela. Prav  ta  prepletenost subjektivnih in objektivnih  pogojev  dela ustvarja ambivalentnost pri vprašanju svobode in nujnosti, sredstev in ciljev. Pri nekaterih dimenzijah je ta bivalentnost bolj očitna (npr.  pri ontološko-antropološki,  psihološki, fiziološki), pri drugih (npr. pri teleološki, tehnično-tehnološki, fizikalni, ekonomski) pa je težje vidna tudi zato, ker jih  različni avtorji različno opredeljujejo. Še pomembnejše dejstvo,  da se  z bistveno spremembo v vrednotnem sistemu izpostavi  v  novem zgodovinskem  obdobju druga komponenta dela kot ključna.  Tako predmoderno fizično/fiziološko zmogljivost v moder ni družbi vedno bolj nadomešča usposobljenost za obvladovanje intelektualnih tehnologij. S proizvodnim delom vzpostavlja človek nujni in (morda  v manjši meri) svobod ni odnos med seboj kot subjektom in vnanjim objektom. 

Dejavniki, ki konstituirajo odnos med človekom, predmetom  dela, procesom in proizvodom, so le delno vidni. Brez spoznanja dela kot dvostranskega odnosa človeka k predelovanju zunanje narave in hkrati  samega  sebe, ni mogoče razumeti  različnega vrednotenja dela  v različnih obdobjih in pri različnih družbenih skupinah  z različnimi kulturami. Kot bomo videli vrednoti človek v različnih tipih kulture delo različno glede na to, kaj ima prednost-socialno  doživeto  (primitivne  skupnosti)  ali  tehnično obvladljivo (moderne skupnosti). 

Danes ne gre samo za antropocentrično vprašanje,  ali  se  delo razvija po meri človeka ali obratno, ampak še prej za ekocentrično vprašanje smisla dela v novih paradigmatskih perspektivah za okolje. Vprašanje zadeva notranje in zunanje onesnaženje. Videti je, da se človek doslej ni vpraševal po smiselnem razvoju dela. Ni jasno, ali je ta razvoj v celoti smiseln le tedaj, če ga človek usklajuje s svojim družbenim in individualnim  bistvom ter  z zunanjo  naravo kot s svojim (an)organskim telesom ali pa še vedno velja kriterij zaposlenosti čim večjega števila delazmožnih. Po prvem kriteriju so pomembne tiste države, ki so najbolj zmanjšale onesnaževanje okolja, po drugem pa tiste, ki so odprle največje število delovnih mest.

Odprto vprašanje je, ali bo kdaj možno vsako razsežnost  dela izmeriti v njeni pedagoški pomembnosti. Nanj je v času pluralizma interesov še težje odgovarjati kot v obdobju monopolnega interesa. Spreminjanje vzgojnih idealov ni v  vsakem zgodovinskem obdobju (neposredno) odvisno od sveta dela. Šola  je še vedno (bolj) pomemben dejavnik socialne kontrole in reprodukcije obstoječega sistema. Kaj pomeni povratek od izobrazbe k vzgoji še ne vemo. Neobvladljiv moment pri realizaciji vzgojnega cilja se kasneje pokaže kot nekakšna 'pohvala nedoslednosti'. Razsežnosti dela/dejavnosti že zato ne morejo funkcionirati kot strogo objektivno merljivi dejavniki - determinante, ker človek še nikoli ni bil tako problematičen kot je danes. Še nikoli doslej ni živel v tako kompleksnih in negotovih družbenih razmerah z nasprotujočimi interesi tako blizu  možnosti samorealizacije in tako daleč od nje.  

Znanstveno - tehnično prestrukturiranje dela je smiselno kot  paradigmatsko prevrednotenje dela1, ki bo čim bolj omejilo  človekov voluntarizem in   nasilje v odnosu do narave in do sebe. Iz te diagnoze izhaja kritika ergocentrizma t.j. identifikacije človeškega jaza (lat. ego) z delom (gr. ergon). 

Pedagoška  antropologija2 naj bi odgovorila na vprašanje,  ali nastaja pri današnjih spremembah v značaju dela in (korelativnih) spremembah v pojmovanju vzgoje že integralni homo humanus ali  pa še  vedno  ostaja parcializiran homo faber na relaciji delo – vzgoja –delovni človek. Človeški človek (lat. homo humanus)  nastaja (sui  generis) v odnosih človek-vzgoja - delo(vanje).  Vzgojna vrednost dela kot vpliv dela na vzgojo je odvisna od vrednotenja (dominantnih  komponent)  dela  in  razumevanja osnovnih ciljev vzgoje. 

Evropa vrednoti delo v različnih zgodovinskih obdobjih različno3:
1. v antiki so enačili delo z delom sužnjev,
2. v srednjem veku so razumeli delo kot kazen za greh,
3. kalvinisti so prevrednotili delo za samodisciplino kot znak božje milosti, 
4. moderna vidi v delu ustvarjalno dejavnost (Caplow) postmoderna goji ambivalenten odnos do dela. 

V moderni se prepletajo elementi dela kot izkoriščanja, bede, samodiscipline in ustvarjalnosti. Omalovaževanje telesnega dela  je obstajalo zgodovinsko povezano s kultom umskega dela. Prva in druga točka kažeta na negativno, tretja in četrta pa na pozitivno vrednotenje dela. Pred videvamo, da ima pozitivno vrednotenje dela vzgojni pomen za samorealizacijo osebnosti4.

V obdobju socialističnega etatizma je veljala apriorna afirmacija zveze med delom in vzgojo. Mladina je pri nas po vojni poudarjala geslo 'zgradili smo progo, proga je zgradila nas' (Schmidt; 1982; 36). Podobna stališča bi našli v vseh socialističnih revolucijah, v  Sovjetski  zvezi po oktobrski revoluciji l. 1918,  v  kitajski kulturni revoluciji (1966-76). Z velikimi potrebami družbe po delovni  sili se uveljavljajo prepričanja, da vsako delo vzgaja in da je vsaka vzgoja (v bistvu) delovna, ker sta tako delo kot vzgoja strukturno v neposredni, brezpogojni zvezi, kot da njuna homogenost (nastanek v človeškem rodu) pomeni obenem njuno homolognost (logično skladnost). Takšno redukcionistično pojmovanje je pripeljalo k poenostavljenim prakticističnim političnim  odločitvam. Zastopniki 'proletarske, politehnične vzgoje' (izraz Potkonjaka in Šimleše, 1989, 2; 209-210) so očitali meščanskemu vladajočemu  razredu apriorno zanikanje zveze med delom in  vzgojo, kar pa ni točno. 

Razvoj kapitalizma se je pričel kot spiralni proces s 'privzgajanjem  duha kapitalizma' (Weber). Kapitalisti nenehno revolucionirajo pogoje proizvod nje, kar vpliva na rast potreb po novih, izobraženih in kvalificiranih kadrih, ki povratno spreminjajo pogoje dela. Dilema prihodnosti ali bližnjega konca vzgoje ostaja še odprta  kot tudi vprašanje, ali je možno vzgojo utemeljiti na novih pluralnih civilizacijskokulturnih predpostavkah in jo usmeriti k novim  univerzalnim vrednotam človeštva (Medveš, 1991a: 7-23). Gre za dilemo vzgojljivosti ali nevzgojljivosti (nekaterih  dimenzij, plasti) človeka v določeni zgodovinski epohi. Vzgoja za sožitje ne dopušča več žrtvovanja sredstev za odtujene cilje, rezultate.  

V novem veku se v pedagoški misli kaže prevladujoča tendenca  iskanja pozitivnih zvez med edukacijo in delom od prvih  utopičnih socialistov do post- marksizma. Po drugi vojni posta ne ta ideja nacionalno in mednarodno prizna- na v: 
1. ekonomiji izobraževanja z investicijami v znanje kot človeški kapital, 
2. Marshallovem planu, 
3. reformiranju ameriškega šolstva kot odgovora na polet  prvega sovjetskega satelita (l. 1957)5, 
4. UNESCOvih načrtih, 
5. praktični izpeljavi konceptov,
a) delovne in politehnične vzgoje, 
b) sinteze splošne in strokovne izobrazbe, 
c) pripravništva, 
č) permanentnega izobraževanja, poklicnem usmerjanju in svetovanju, itd. 

Videti je, da ideja povezovanja proizvodnega dela in edukacije6 z uveljavljanjem raznih ideologij in izgubljanjem univerzalnega pomena marksistične ideologije skupaj z uveljavljanjem post-materialističnih vrednot izgubila univerzalni pomen, v poklicnem šolstvu pa ni nič manj aktualna. Napaka pol preteklega obdobja je bila v tem, da je bilo celotno srednje šolstvo razumljeno po meri poklicno šolstvo. Danes gre za zlom univerzalne ideje o človeku delavcu. V realnem in samoupravnem socializmu je bila ta ideja zaradi dominantne vloge marksizma v vzgojnoizobraževalni praksi navidez nesporna. Zaradi fetišiziranja  kreativnosti in svobode dela so pogosto ostale v socializmu ideološko prikrite predvsem negativne strani dela. 

Sistemsko gledano ima delo pri (samo)oblikovanju osebnosti: a) primarno ali sekundarno pozitivno, b) primarno ali sekundarno negativno vlogo,  c) nima nobene spoznane vloge. 

Povratne  učinke dela na osebnost lahko še nadalje členimo na:  a) neposredne in posredne, 
b) delne in celovite, c) skladne ali neskladne z interesi in sposobnostmi posameznika. 
Dela, ki je v najsplošnejšem smislu aktivni odnos človeka do narave (proizvodnja) in medsebojnih odnosov (socialno delo),  ni mogoče definirati nevtralno brez takšnega ali drugačnega  vpliva na delavca samega. Objektivne komponente dela so tesno prepletene s subjektivnimi. 

Posameznik si prisvaja rezultate delovanja v naslednjih procesih: ekspresivnosti (izraznosti), hominizacije (učlovečanja) in humanizacije (nastajanja človeškosti človeka), interiorizacije, (simbolne) interakcije, samorefleksije, inter- in  intrapersonalizacije kot osebnostne (trans)formativnosti, socializacije in  individualizacije,  inkulturacije, usposabljanja,  intencionalnosti, institucionalnega  socializiranja in vzgajanja; ustvarjalnosti,  kulturnosti, komunikativnosti,smotrne racionalnosti,(permanentnega) učenja itd.10. Lastnosti posameznika kot osebnosti so posledica in izvor procesov (mehanizmov, pretvornikov), prek katerih se delo in samovzgoja nanašata  drug na drugega v navedenih štirih možnih vplivih (primarno in sekundarno pozitivno ali negativno) znotraj časovno-prostorskih  koordinat. 

Iz teh odnosov lahko izpeljemo naslednje hipoteze:  
1. odnos med delom in samovzgojo je genetično strukturno določen znotraj človekove zgodovinske prakse,
2.  samovzgoja za svobodo je vrsta človekove svobodne  dejavnosti in  ne sredstvo prilagajanja eksistenčno-nujnemu, odtujenemu, industrijskemu, mezdnemu, instrumentalnemu delu;
3. isti dejavniki lahko v pozitivnem smislu omogočajo, v negativnem  pa preprečujejo humanizacijo samovzgojnega procesa.

Ne gre samo za povezavo dela s samovzgojo, ampak tudi z managementom, socializacijo in politiko. Po Deweyu (Dewey, 1922) sta politika in vzgoja dve strani iste medalje, ker politika šele  z vzgojo  postane to, kar je, umno vodenje družbenih  zadev. Socializacija  je nenamerno ozadje vzgoje, medtem ko management upravlja s temi momenti znotraj določene organizacije.

Socializacijo  je možno opredeliti na več načinov. Po eni  strani gre  za pridobivanje veščin, znanj, motivov in  stališč,  ki  so potrebna za izvrševanje vlog posameznika v družbi; kot proces,  s katerim  se  posameznik uči obnašati tako, da  ga  bodo  sprejeli drugi  člani skupine, ki ji pripada. Socializacija vključuje inkulturacijo, individualizacijo in personalizacijo, ko se posameznik prek transakcij z drugimi transformira v osebnost. Nekateri izključujejo individualizacijo. Socializacija je najkompleksnejši proces učlovečanja posameznika (Južnič, 1989; 22).  Nekateri avtorji namesto pojma socializacija uporabljajo raje izraza inkulturacija in akulturacija v smislu prisvajanja  tipa obnašanja, ki je značilen za določeno kulturo. Socializacija  kot socialno učenje za aktivno adaptacijo ne generira nujno le tiste vrednote v družbi, ki že obstajajo. Ker socializacija ni  odvisna le  od  kognitivnih funkcij, je delno identična z vzgojo. Vsaka interpersonalna vzgoja je v intrapersonalnem smislu že samo vzgoja v smislu samooblikovanja. Dokler razmejujemo vzgojo in samo vzgojo razmejujemo zunanje in notranje vplive. Samoaktualizacija  pomeni uveljavljanje tega, kar smo dosegli pri sebi navznoter navzven.  

Samoaktualizacija je človekov davni sen. Za Aristotela je način njenega udejanjanja racionalna kontrola strasti, ideal pa je popolna forma, dokončano delo.  Danes samoaktualizacijo povezujemo z de- in re-socializacijo od starega družbenega okvirja za novega. Enostavno razvoj  osebnosti  ni možen brez spremembe medsebojnih odnosov. Napredek ni le subjektivna,  ampak je tudi objektivna zakonitost (oz. obratno) kot  je pokazal že Platon v priliki o votlini. Tako družbena dinamika kot potreba po osebnostnem razvoju terjata razvezo od starih  odnosov in zavezo z novimi.  Socializacija je kot interakcija posameznika z  družbo tudi  individualizacija, ker se posameznik na nove družbene  odnose aktivno adaptira, tako da jih  prilagaja  sebi. Samovzgojni proces poteka znotraj permanentnih interakcij subjekta  in okolja kot (samo)razvijanje zaradi  realizacije  vzgojnih ciljev. Bistvo vzgoje je prav »ustrezna koordinacija  med  osebnostjo  in okoljem zaradi realizacije vzgojnega cilja« (Hunt, 1974, Vujčić, 1983). Dobra koordinacija vodi do  zaželenih  rezultatov. Bistveno je samo nenehno iskanje optimalne večdimenzionalne koordinacije/ interakcije med lastnostmi osebnosti in okoljem.

Proces socializacije se poraja iz istih virov kot proces  vzgoje: iz preteklih obrazcev komunikacijske kulture,  družbenih,  tehnoloških  sprememb ter iz  delitve in organizacije dela. V industrijski  družbi je socializacija najmočnejša iz dela in za  delo kot ekonomsko nujo. Z delom se delovni človek  socializira  v dobrem  in slabem, v delovni etiki in v komunikaciji s sodelavci dobi proletarsko zavest. V  socializmu je politika določala vrednost dela.

V vsaki socializaciji in vzgoji7 je delež represivnega in permisivnega kot nekaj, kar je gojencu dovoljeno in prepovedano.  V takšni opredelitvi vzgoje (in socializacije) je določena napetost med naravo in kulturo, med nižjo in višjo stopnjo osebnega razvoja, med tem, kar človek je in tem, kar še ni. V vzgojnem  procesu vzgojitelj  vpliva  (učinkuje)  na  gojenčeve  lastnosti, držo, naravnanost, načine ponašanja in sposobnosti. Tipično za različne definicije  vzgoje je odvračanje gojenca samega  od  'neotesanega ali robatega' ponašanja, neustreznih stališč in prepričanj  in navajanje k drugačnemu, boljšemu ponašanju.  Iz  tega  izhajajo možne zveze z delom (od razumevanja navodil do izvedbe) v odnosih med  ljudmi. Ti so izvor njihovih osebnih lastnosti. Pri tem je gojenec material za obdelavo od surovine do  končnega  izdelka. Poenostavljena podobnost vzgojnega procesa s procesom  materialne proizvodnje nastane tedaj, kadar ne razlikujemo med oblikovanjem in upravljanjem stvari in  osebnosti. Vzgojni proces je glede na materialni proizvodni proces specifičen v smislu večje  kompleksnosti ter drugačnih metod in ciljev. Individuum kot biološko bitje  je  lahko razumljen kot surovina za  manipulacijo  le  kot 'gnetljivo  testo'. Zato odnos med vzgojiteljem in gojencem  tako kot  med človekom in naravo ne more biti (več) zgolj  hierarhičen kot je bil v primitivnih družbah, ampak naj bo čim bolj  partnerski v simbolni komunikaciji kot prenosu in trans- formaciji informacij.  Samovzgoja je na današnji stopnji  zgodovinskega razvoja kot 'delo posameznika v izpopolnjevanju samega sebe' primarno povezana z notranjimi, subjektivnimi dimenzijami  dela/dejavnosti, sekundarno  pa tudi z objektivnimi, ki se nanašajo  na  družbeno življenje.

Spremembe industrijskega dela zadevajo v razvitih državah  vsa področja človekovih dejavnosti od primarnih do kvartarnih in potekajo na različnih področjih z različno hitrostjo in intenzivnostjo. Za izobraževanje, ki se prav tako avtomatizira, informatizira, algoritmizira in intelektualizira, to pomeni možen izhod iz krize njune neprilagojenosti sodobnim razmeram in morda  tudi napoved nove krize. 

Zaradi obširnosti teme sem lahko analiziral samo glavne  tendence v razvoju proizvodnega dela. V pomoč so mi bili rezultati  raziskav s področja posebnih vidikov vzgojno-izobraževalnega dela, ki se nanašajo na poklicno delo in na delovno oz. politehnično vzgojo8. Večina avtorjev raziskuje delo ne glede na  vzgojo kot  da gre za dva popolnoma ločena pojava. Ne kateri se  zavedajo povezanosti obeh pojavov s stališča enega segmenta problemov npr. pri vprašanju zaposlovanja kadrov in njihove brezposelnosti ali pri antropoloških vprašanjih. Sedaj je postala družba sama sebi največji problem. Ne vemo, ali je znanost o celoti  medsebojnih vplivov  med (družbenimi) pojavi sploh možna.

1.2. Nekatere metodološke dileme pri opredeljevanju  pomena  dela  za samooblikovanje

V socializmu je šlo za prilagajanje vzgoje  proizvodnemu  delu. Zato ni bilo analize razlik med delnimi in celovitimi, subjektivnimi in objektivnimi, vnanjimi in notranjimi odnosi med delom in vzgojo. Vse te relacije ostajajo v precejšnji meri še danes prazne, ker  so spoznavne šele v daljših časovnih obdobjih. Samooblikovalna (avtoformativna) moč človeka z delom/ dejavnostjo je osnovna predpostavka  za  takšen koncept. Socializem je  pri poudarjanju družbenega značaja dela zanemarjal njegov osebnostni pomen ta- ko teoretično  kot praktično, čeprav je deklarativno zastopal  njuno enako vrednost. Danes ne govorimo več o največji oblikovalni moči ustvarjalnega, svobodnega dela, ampak prej učenja, inovacij ali managementa. Delo je izgubilo značaj ontološke vsemogočnosti, na katero so se vezale utopije vsestranskih človekovih potreb in idealizacije prihodnje, brezkonfliktne  družbe, ki bo sledila družbi, ki ni bila naklon jena  vzgoji, kot družba vzgojne, duhovne, dejanske skupnosti z razvojem  ustvarjalnosti kot splošne potrebe. Ne gre za metodologijo razreševanja zgodovinske uganke, ampak za njeno razkrivanje.  

Vprašanje je, v kakšnem smislu je vprašanje raziskovanja odnosa med delom in vzgojo še pomembno. Seveda je raziskovanje odvisno od izbire metode. Vendar je za upoštevanje subjektivnega najprimernejša dvojna hermenevtika. Vzgoja in delo nista nujno dva ločena pojava, ki bi jo raziskali po analitično-sintetični metodi. Gre za celovit pristop k njunemu odnosu, ki pa tudi ni brez omejitev zgodovinskih izkušenj. Hipotetično predpostavljamo, da je vzgoja bolje povezana z delom od znotraj kot od zunaj, da dejanska zveza ni že vnaprej napovedljiva in se je ne da doseči le s kontrolo. Številni poskusi vzgoje za delo so se pri tistih posameznikih, ki niso marali delati, izjalovili. Kot se učenca v šoli ne da prisiliti, da bi se učil, če mu učna snov ne leži, tako se tudi zapornika ne da poboljšati z delom, če takšnega pritiska ne želi in je ne sprejema. Tako delo kot vzgoja ne rojevata zaželenih učinkov sama po sebi, ampak le prek posredne ali neposredne kontrole in discipline. Univerzalistična formula, da brez dela ni človeka prav tako kot ga ni brez vzgoje, ne odpravlja le teleologije dela in vzgoje ampak tudi njuno kvaliteto. Vsi vemo, da tako kot kakršnakoli vzgoja ni dobra za katerikoli cilj tako tudi kakršnokoli delo ni dobro. Racionalni učinek te formule je bil v množičnem zaposlovanju in šolanju. Racionalizacija te formule je bila v organizaciji delovne sile in usmerjanje k proizvodnji enakih dobrin za vse nasproti množici lenuhov in potepuhov. Vprašanje je, ali današnja armada brezposelnih ne deluje podobno destruktivno še posebej tedaj, kadar jim ne delo kot socialna varnost ne pomeni nobene vrednote več. Tedaj govorimo o odvečnem, zavrženem človeku. Očitno je, da se je delo iz stalnice spremenilo v spremenljivko. Morda bi tvegali domnevo, da je največ na kar lahko posameznik pristane, način, da začasno usmerja samega sebe z delom, sicer pa z učenjem ali drugimi dejavnostmi ali kontemplacijo. Prav plačanost dela kaže na to, da je delo vezano na lastniški cilj nekaj imeti prej kot na vrednoto biti. Vendar pa se samoaktualizacija osebnosti čedalje bolj vključuje v kakovost dela. Današnja diskusija o denacionalizaciji še vedno poteka znotraj privatnolastniške miselnosti, kar pa je omejeno, ker privatna lastnina ne more nadomestiti javnega dobrega. Ne raziskujemo vzgoje in človekovega dela nasploh, ampak človeka, delo in vzgojo kot današnji rezultat zgodovinskega razvoja.                

Pri apriorističnem, afirmativnem stališču o povezanosti  dela in vzgoje gre za redukcionizem, ki vodi do (pre)ozkih dilem. Apriorna afirmacija vzgoje z delom pomeni, da je posameznik tem bolj vzgojen, čim več dela. Nagnjenje k težavnemu, zahtevnemu in tekmovalnemu je značilno za našo kulturo je vodilo k hiperorganiziranosti mega-stroja. Nasprotno pa apriorno zanikanje normativnosti dela vodi v spontanizem, da se posameznik lahko vzgaja ne glede na delo. Prvo razumevanje prevladuje v opredelitvi vzgoje kot prilagajanje obstoječi strukturi dela, drugo pa v ustreznosti človekovi naravi. Prvo stališče razume človeka kot popolnoma odvisnega, drugo pa kot popolnoma neodvisnega od razmer. Oboje je netočno.   

Absolutni determinizem pomeni, da vzgoja ni možna, indeterminizem pa  pomeni, da je postala odveč. Posameznik ne more postati vzgojen, če ga podobno kot robota dirigirajo (indoktrinirajo)  drugi, in  tudi  ne, če sam ni dostopen za humano vzgojo.  Prvi  primer kaže na vlogo totalitarnih ideologij, drugi pa na vpliv nečloveškega okolja (npr. divji otroci). Očitno lahko posameznik to moč tem bolj razvije, čim bolj je kulturno okolje samo razvito in k temu usmerjeno, ker razume spremembe kot sestavni del napredka.    

Naša tema terja multidisciplinarni pristop. Le-ta je s  stališča monodisciplinarnosti  nujno poenostavljen, a je potreben, ker  se  tako z raziskovanjem dela kot tudi z raziskovanjem vzgoje ukvarja (čedalje) več znanstvenih disciplin. Pri tem se odpira  vprašanje odnosov med bitjo in najstvom (nem. Sein und Sollen), dejanskim stanjem in ideali/cilji ter med zunanjo in notranjo smotrnostjo znotraj teleologije dela in  teleologije vzgoje. Obe teleologiji predpostavljata  razliko med realnim in idealno možnim delom in vzgojo.

Ne gre samo za vprašanje razlikovanja dela in nedela, ampak  tudi za vprašanje prehoda od nujnega dela k svobodnemu delu, ki ni več delo, ampak je svobodna dejavnost. Marksistični univerzalni pojem dela skriva v sebi zaradi dvojne, protislovne narave (abstraktnega in konkretnega, nujnega in svobodnega dela itd.) tudi v praksi nevarnost ekvivokacij, redukcij in absolutizacij. 

Bipolarna struktura dela se kaže negativno v nedokončno razrešljivi dvosmiselnosti in dvoumnosti. To implicira tudi  metodološko tveganje pri  raziskovanju  morebitnega  pedagoškega pomena dela. Ker delo ontološko je in ni nedvo(u)mni  temelj vsega bivajočega, tudi z njegovo analizo ni mogoče priti do gotovega spoznanja. Človek zaradi dela nosi v sebi dvojnost eksistence in esence, razuma in emocij, pripadnosti institucijam in kritičnosti do njih, sedanjostjo in  prihodnostjo. Njegova naloga je, da išče ravnotežje med nasprotji. Verjetno  je, da bomo posledice današnjih sprememb občutili v prihodnosti kot prelom dosedanjega industrijskega razvoja in kulturno-civilizacijski prehod iz potrošniškega in količinskega načina življenja v novo kakovost  življenja. 

Če je človek proizvajalec in proizvod svojih lastnih (materialnih  in duhovnih) proizvodov in samega sebe, potem  se  vprašanje bistvenih sprememb v njegovem delu kot produciranju produktov  in v njem samem, kaže kot dilema proizvodno - tehnološkega humanizma ali antihumanizma. Kritiki tehničnega napredka  vidijo  človeka pretežno v  luči zaostajanja za lastnimi materialnimi produkti in celo  kot  destruktivista. Apologeti pa izenačujejo materialni napredek z napredkom humanizma. Vprašanje je, ali je proizvodno-tehnološki humanizem kot usklajenost človeške in materialne forme, možen. Gre za interakcijo med strukturnimi razsežnostmi dela med človekom in predmetom in v 'človekom samim' (če je mogoče  o njem govoriti kot čisti kategoriji).

Današnje spremembe dela se dogajajo bolj ali manj znotraj kraljestva nujnosti (Marxov izraz). Vprašanje pa je, ali se bo delo po delih osvobajalo, čeprav morda hitreje v razvitih državah  kot v  nerazvitih, ali pa bo, kar je manj verjetno, s sodobnim  spreminjanjem  strukture  dela  sploh odpravljeno. To vprašanje  se povezuje z odnosom med delom in ne-delom in odnosom med  človekom in  ne-človekom. Če je vsebina pojma človek delavec, potem  odnos med  delom  in  ne-delom sovpada z odnosom med  človekom  in nečlovekom. Pri tem ostane odprta dilema, ali bi konec dela pomenil konec ali pa v nekem smislu šele začetek  humanizacije  človeka. Strah pred izgubo dela sili k prvemu načinu razmišljanja,  upanje na  afirmacijo  človeka s prostočasnimi dejavnostmi pa  nagiba  k drugemu. 

Ostra  meja med delom in ne-delom nastane šele s  kapitalističnim proizvodnim načinom. Vendar je delo v antiki predvsem manualno delo sužnjev. Svobodni so spoznani po svobodnih dejavnostih. V kapitalizmu je tendenca redukcije vsakega dela na mezdno odtujeno delo. Zato danes še prevladuje  ekonomski pojem dela, ki se kaže v odnosu med potrebnim in presežnim delom, med proizvodnim in neproizvodnim delom9, manualnim  in umskim delom, kakor tudi v načinu življenja. Osvobajanje dela je naletelo na naslednje temeljne ovire: 
1. proletariat ni izpolnil zgodovinske naloge osvoboditve od razredne    družbe,
2. odpravo (Aufhebung) dela misli le 'tehnika' v smislu eliminacije,
3. pri spreminjanju vsebine in obsega dela so videti nekatere  negativne lastnosti industrijskega dela neodpravljive.  

Zanikanje vsakega dela je zasnovana v stališču novoveških socialnih utopij, po katerih človeku v prihodnosti ne bo treba delati. Osvoboditev dela je bodisi tehnični mit o nadomestitvi živega dela z delom strojev in socialni mit popolne enakosti med ljudmi, po kateri naj bi dejavnost vseh  pomenila delo nikogar. Odpravo dela lahko  razumemo  kot uveljavitev pravice do lenobe znotraj obstoječega sistema (Lafargue, 1985). Dialektiko iztekanja definitivnega konca dela je nakazana z naslednjim stališčem: »Konec dela  se najavlja kot vsak dolg in težak proces, ki že živi v vsakdanjosti in ima različne modalitete, izpopolnjevanja in degradacije... konec dela kot smisla je tudi konec po sebi in za sebe« (Lefebvre, 1988; 627). V Lefebvrovem konceptu konca dela v ne-delu je vsebovana  končna dialektika dvigov in padcev dela. To pa da  misliti, da konec dela za modernega človeka ni isto kot konec (iztek)  za postmodernega dela. Dokler obstaja človek kot rodovno bitje, dela ne more biti definitivno konec. Šele tedaj, ko bi ga bilo, bi točno vedeli, kaj nam je pomenilo. V vsakdanjih odnosih se srečujeta delo in ne-delo,čeprav morda še preveč konfliktno. Z negativno definicijo dela, po kateri »nedelo obsega prosti čas, nezaposlenost, izostajanje z dela, iskanje zanimivega ali začasnega dela, igre« (Lefebvre, 1988: 623), ni  opredeljen pojem dela. Delo običajno razumemo v  ožjem  smislu poklicnega dela. 
 
Zanikanje dela lahko pomeni: 
1. integracijo manualnega in intelektualnega dela, tako da  manualno delo ostane (podrejeni) element intelektualnega,
2. hkratno osvobajanje delovnega in prostega časa  od  interesov  kapitala, 
3. odpravljanje odtujitve dela,
4. konec polne zaposlenosti (full time job).

Rifkin (1995) in Beck (1992) govorita o koncu dela kot zaposlenosti.  Vprašanje konca dela presojamo po tem, kaj je vsebina pojma delo. Če je vsebina dela zgolj ekonomska, ker pomeni posel kot 'služenje kruha v delovni organizaciji na delovnem mestu', potem nedelo pomeni  še  vse neformalno delo, ki ga označujemo s sivo ali  črno barvo  npr. siva ali popoldanska ekonomija, delo na  črno, črne gradnje. V ne-delu se pojavlja še polno (ne)obveznih, (ne)priznanih in celo nedovoljenih (samo)zaposlitev, opravkov in nalog, ki pa niso nesmotrne. Ker se prostor za dejavnosti v prostem času zožuje z umetnim podaljševanjem dela kot sredstva eksistence,  se zožuje tudi prostor užitka in zadovoljevanja osebnih potreb. Konec dela pomeni lahko negacijo določene dimenzije ali prevrednotenje različnih dimenzij. Konec dela danes še ne pomeni bistvene preusmeritve k drugačni dejavnosti, ampak konec zaposlitvene  družbe  s programom dela za vse delazmožne državljane.   

Podobno  se kaže tudi odnos med organizirano, institucionalno in funkcionalno vzgojo. Dela naj bi bilo konec le v tem zoženem smislu, ne pa v naj- širšem antropološkem smislu, ker tako  zamišljeno sploh se ni bilo realizirano v nobeni družbeni obliki. Delo tudi v državah  realnega socializem ni bilo le bazična opora ideološkega  boja, vendar je prevladovanje te dimenzije pomenilo, da politično-ideološka dimenzija življenja prevladuje pred ekonomsko in tehnološko. 

Nesporazum glede osvoboditve dela nastaja tudi pri vprašanju odnosa  med naravnimi potrebami predindustrijskega in umetnimi  potrebami in industrijskega dela. Zato Marxova teorija dela ni jasna v zahtevi, da naj človek zaradi zadovoljitve svojih  avtentičnih potreb odpravi10 mezdno, izkoriščevalsko, odtujeno delo, ki onemogoča samorealizacijo njegove osebnosti.

Za večino smotrnih del in dejavnosti je značilno, da lahko opravljamo istočasno (intenzivno) le eno izmed njih. Tehnični napredek in fleksibilna organizacija dela nam omogočata, da vsaj fiktivno istočasno načrtujemo in delamo, izvršujemo in  počivamo  (kadar stroj  dela namesto nas), proizvajamo in trošimo dobrine  (odmori med  delovnim  časom) ter imamo delovni in prosti čas (npr. pri delu  na domu). Industrijska družba je z zahtevo delovne discipline  in z zgoščevanjem oz. koncentracijo dela omejila pozornost delavca  na zaporedje delovnih postopkov. To pomeni, da so naše znanje, veščine in spretnosti uporabne za zaporedne dejavnosti. 

V  (trans)ekonomskem pojmu dela obstaja odnos med plačanim (mezdnim) in ne plačanim (presežnim) delom. Presežno delo lahko razumemo  kot 1. presežno vrednost in 2. delo, ki ni samo sredstvo preživetja. V tem kontekstu se pojavi tudi problem  brezposelnosti. Seveda brezposelnost v smislu formalne ekonomije zaradi samozaposlovanja in drugih oblik aktivnosti ni nujno brezdelje. Do te identifikacije pa po Svetliku vendarle prihaja zaradi delovanja trga delovne sile (Svetlik, 1984: 29-32). Razlikujemo brezdelje po lastni volji in brezdelje ne glede na interes delavca npr. kot tehnološki presežek), več vrst brezposelnosti (npr. odkrita in  prikrita) in prosti čas ter svobodni čas. Kot je tretja možnost med  zaposlenostjo in nezaposlenostjo samozaposlovanje, je časenje svobodnega časa  prakse  kot tretja možnost med delovnim in prostim časom (Kangrga, 1984), ki vključuje subjektivno teorijo časa. To pomeni, da smo od svobodne prakse še precej oddaljeni.

Če govorimo o 'ne-delu', je potrebno govoriti tudi o 'ne-vzgoji', ki pomeni to, kar ne sodi v vzgojo, čeprav ji to tudi pripisujemo (npr. manipulacija, indoktrinacija). Zato (še) ni možno,da bi vsak posameznik  postal to, kar je človek po svojem generičnem bistvu. Ker človek ni nevzgojljiv, ostane problem, kako vsakemu pomagati, da sam sebe vzgoja.
 
Termin 'človek' uporabljamo v najširšem smislu, kadar želimo  poudariti   specifične lastnosti in dejavnosti človeka glede na nečloveški svet stvari, boga, živali itd. Posameznik nam pomeni nedeljiv  sestavni del družbenih odnosov. Pojem osebnosti  se  veže tako na človeka kot na individuum, ker je v humanizaciji individua  vzgojno oblikovanje osebnosti11. Ta razmislek povzemam  v sintagmi 'individualna človeška osebnost', ki vsebuje nedeljivost, enkratnost, humanost in zrelost osebnosti posameznika.

Vprašanje je, ali lahko govorimo o dialektični tavtologiji12 dela in vzgoje kot enotnosti nasprotij med obema, če vemo, da  se procesa biološkega in socialnega učlovečanja  razlikujeta.  Človek kot biološko, razumno, ekonomsko,  politično in religizno, etično bitje živi tako ali drugače interpretira in transformira okoliščine. Človek kot homo humanus danes  dejansko še ne obstaja. Očitno  je, da si človek prej z odprtim civilizacijsko kulturnim načinom delovanja ustvarja enotnost s svetom kot z zaprtim – nekomunikacijskim.

Vprašanje smiselnosti reprodukcije presoja Fromm po  kriterijih   zdravo-bolno, osvobajajoče-zasužnjujoče, nekrofilno in življenjsko v odnosu med posameznikom in družbo. So  pa  še drugi kriteriji presoje smisla v odnosu del-celota13. Absolutizacija moči  dela  pomeni njegovo divinizacijo14. Na splošno vidijo intelektualci  pozitivni  smisel dela  v svobodni, ustvarjalni dejavnosti in v premagovanju nesmisla odtujitve dela.

Razlikujejo se v razumevanju svobode, ustvarjalnosti in  preseganja (materialne ali/in duhovne) revščine z  (materialnim  ali/in duhovnim)  bogatenjem. Morda se človek ne bo mogel odreči nekaterih vidikov   enostransko izkoriščevalskega načina proizvodnje in širjenja gospostva nad naravo. Danes smo priče dvema pojavoma. Po eni  strani se industrializacija širi na področja terciarnih in kvartarnih dejavnosti,  po drugi strani pa postopno presega industrijske standarde,  ki jih je Toffler opisal v Tretjem valu. Po Watsonu  (Watson, 1987: 73-277) gre za revolucijo dela le  tedaj, če omogoča nastajanje človeške družbe v dobi avtomatizacije. Niti avtomatizirana  niti  informatizirana družba nista sami  po  sebi humani.

Informatizacija  prinaša možnosti osvoboditve dela in  nevarnosti novih oblik odtujitev. Delo in vzgoja sta lahko sredstvi  humanizacije v določenem socialnem in vrednotnem kontekstu. Šele zavest  o  mejah  osvajalne politike preusmerja vzgojo  za  gospostvo  k samovzgoji  za sožitje, pri kateri se osebnost (gr. phersa, lat.  per-sonare) izrazi v središču sozvočja.

Realizacijo ciljev vzgoje in dela je težko spoznavati, ker gre za dva  zelo raztegljiva in pogosto zlorabljena pojma. S formalnim izrazom 'delo' lahko označujemo tudi dejansko nedelo, slabo,  nekoristno in nesmiselno delo, z vzgojo pa tudi že  indoktrinacijo. Oba termina lahko razumemo iz odnosa med družbo in  posameznikom ter iz njunih odprtih razvojnih možnosti. Kvalitete vplivov  dela in  vzgoje na razvoj osebnosti ni možno spoznati brez razmejitve obeh dejavnosti. Vzgoja (v širšem in ožjem smislu besede) danes ni  nujno nedelo, vsako delo pa ni nujno vzgojno. Prav  tako  ni vsaka vzgoja namenjena razvoju osebnosti. O vzgojni vrednosti dela  ne govorimo pavšalno v smislu priprave na življenje. Delo je vzgojno v smislu razvoja osebnosti, če ima kakršnekoli, vsaj na koncu vidne pozitivne  učinke na osebnost. 

Paradigmatskega premika ne vidim v tem, da se vzgoja še naprej  obrača navzven k delu in h gospostvu nad vnanjim  svetom, čeprav se tudi v tej smeri možnosti še odpirajo, ampak v tem, da se delo notranje preusmeri k celostni vzgoji, sicer se vprašanje vzgojnega  pomena  dela zastavlja le z vidika delovnega pomena vzgoje. Stališče, po katerem človeka (sui generis) brez dela  in vzgoje ne bi bilo, ker šele z obema  vrstama  dejavnosti lahko zadovoljuje svoje po trebe, ne razrešuje dileme vzgoje iz  človeka in za človeka ali vzgoje iz dela in za delo. Človek se odtuji, ko  kot subjekt – reprezentacija obče volje ljudstva ali  dobre  volje univerzalnega posameznika,  ali proizvodnega dela glede na svojo vlogo  'pooblasti'  za organizacijsko izvedbo lastnega projekta dano institucijo-državo, šolskega vzgojitelja ali kapital. Pedagoško vrednotenje  dela pri Moru, Campanelli, Rousseauju, Pestalozziju,  Marxu in Engelsu, Kerschensteinerju itd. je  doživelo tudi praktično razvrednotenje v totalitarnih režimih.

Tehnološki razvoj  prinaša nove  socializacijske/identifikacijske obrazce. Pojem dela postaja čedalje bolj kompleksen in  polivalenten. Spremembe dela so pozitivne in negativne,  revolucionarne in  nerevolucionarne, osvobajajoče in zasužnjujoče. Nastajajo različne diagnoze in prognoze dela iz različnih razlogov kot so: 
1. različne perspektive razvoja dela (kratkoročne in daljnoročne, pesimistične in optimistične, delne in celovite), 
2. različni sloji prebivalstva (nižji, srednji, višji),  ki jih  spremembe različno prizadenejo, 
3. različni deli sveta (razviti, srednje razviti in nerazviti, 'tretji svet'), 
4. različni  aspekti (npr. zdravstveno - ekološki in tehnološki), 
5. različni odnosi ocenjevalcev do sprememb,
6. čas  ocenjevanja - določena sprememba šele sčasoma dobi  pravo   
podobo.  Subjektivna ocena, ki se nahaja med 'upom  in  strahom', 
postane lahko sčasoma objektivnejša,
7. protisloven  razvoj kontinuitete in diskontinuitete industrijske narave dela.

Šele  v zadnjem času so vidne negativne posledice ergocentričnega (beseda izhaja iz grškega izraza ergon = delo in lat. Izraza centrum - središče) delovanja  človeka na  okolje. Ne katere komponente dela/dejavnosti je  človek   bolj razvijal, druge pa manj in premalo. Danes se razvija industrijska proizvodnja  znanja, informacij, simbolov in  znanstvenega  dela. Zato nastaja nova organizacija proizvodnje (ne)materialnih dobrin (fleksibilni računalniški sistemi), nove oblike kontrole  (informacijski sistemi) in upravljanja (različne oblike managementa) in nove  oblike  živega dela (možgani kot siva substanca). Po eni strani govorimo o novih procesih globalizacije v smislu transnacionalne proizvodnje in transnacionalnih (ekonomskih, političnih, kulturnih) združenj, po drugi strani pa  smo  priče  oživljanju nacionalnih  ideologij. Prav tako po eni strani grozi  dominacija posredne, tehnične komunikacije človeka z računalnikom, po  drugi strani  pa poudarjamo izvirni pomen (dekolonizacije) sveta  življenja.  
 
Razvoj dela gre danes v smeri upravljanja informacij, individualne kreativnosti, mrežne povezanosti, fleksibilnega  delovnega časa, soodvisnosti družbe in tehnologije, preseganja antagonizma kapitala in dela z 'demokratizacijo lastništva', varčevanja z izvori  energije in integracij življenja, dela, izobraževanja, znanja, inovacij in informacij (Pulić, 1990:141-162). Proces avtomatizacije  proizvodnje se nadaljuje v smislu uporabe in formacijske tehnologije  za program in kontrolo transformacij in transfera v celotni proizvodnji. Blackburn, Coombs in Green (1985) dokazujejo,  da informacijska tehnologija z  neofordistično  organizacijo vodi k višji produktivnosti kot s fordistično.

V 21. stoletju predvidevamo spremembo celotne družbe v smislu informacijske  tehnologije in druge visoke tehnologije ter integracijskih  procesov na tehnološkem, ekonomsko-političnem in kulturnem področju. V čedalje večjo kompleksnost (zgodovinskega) dogajanja bomo  lahko zaupali, če bomo celovito razvijali sposobnosti za ustvarjalno delo in učenje kot reševanje problemov individualno  in v skupinah s podobnimi sinergičnimi učinki  kot nastajajo 'med nevroni v možganih' (Changeux, 1986). 

Sposobnost samoorganizacije je značilna za možgane kot 'stroja za mišljenje' (Changeux, 1986: 159). Ne apelira zaman P.  Russell (1990)  na nas, da naj se naučimo uporabljati možgane. Naš  dosedanji  izkoristek možganov je veliko manjši kot bi lahko bil  (le slabih 5%). Znano je, da sta stalno intelektualno delo in  edukacija  (učenje)  najboljše sredstvo proti staranju  možganov,  ker večje število živčnih draženj vpliva na povečano aktivnost  encimov,  ki sintetizirajo prenašalce impulzov po pravilu: česar ne rabiš, izgubiš. Investiranje v znanje (ne) pomeni (vedno) čedalje bolj ekonomsko  donosno investiranje  v  človeški  kapital. Človek postaja največje bogastvo podjetja, ker se pozornost managerja  usmerja enakovredno na izdelek in trg kot na  človeka  kot proizvajalca, kupca in uporabnika storitve. 

V letih 1960-70 se je na zahodu začelo gibanje  human  resource management - HRM (upravljanje človekove zmogljivosti).  Mrežno (asociativno, sistematično, celostno) mišljenje, učenje in  ravnanje  pri vodenju podjetja postaja odločilno za  samorealizacijo delavca  in vodje, ki sodelujeta pri načrtovanju  proizvodnje  in sta soodgovorna za rezultate poslovanja. V učnih delavnicah se delavci  se učijo skozi delo, v partnerskem odnosu s posvetovanjem drug  od drugega, od vodje, prenašanje znanja in ne nazadnje iz samoanalize  lastnih izkušenj. Njihovo delo je  prostovoljno in smotrno načrtovano. V šoli ima podobno vlogo učitelj kot 'reflektirajoči praktik'. Tečaji se čedalje pogosteje predstavljajo kot učne delavnice. Cilj tega razvoja je usposabljanje posameznikov za samostojno učenje in delo.  Na ta način izgublja dilema, ali začeti globalne družbene spremembe  v šoli ali v tovarni, svojo  težo. Šola  že danes ni več edino mesto vzgoje in (permanentnega) izobraževanja, ampak  je  sestavni del industrije informacij in  znanja v konkurenčnosti za boljšo kvaliteto dela ter zdravo življenje.

Razviti svet teži k čim večji inovativnosti šole in podjetja. Zato je geslo nove uprave: učiti se hitreje od konkurence, ker je to lahko edina trajna prednost. Doslej se je razvijalo delo v smislu izpopolnjevanja orodij – strojev (tehnike, proizvajalnih sredstev) kot  podaljškov  rok,sedaj  pa gre za  informacijske  stroje  kot podaljške  možganov. Ni težko ugotoviti, da ta inovativni duh  še ni splošna usmeritev naše šole. Pri nas imamo še vedno težave pri uporabi sive substance. V 20. st. je tudi srednja šola  po vzoru množične proizvodnje postala množična. Pomanjkljivost te šole je, da ne angažira višjih mentalnih procesov učencev, tako da  ostaja 'kritično mišljenje' ob neproblemsko obdelanih  učnih  vsebinah nedosežen  cilj.

Storilnostne zahteve  so razvidne  iz  števila predmetov in učnih ur, kot tudi iz faktografskih podatkih, ki naj bi  jih učenci obvladali, predvsem pa iz  prevladujoče  frontalne oblike  pouka. Zato se priporoča uporabo novih načinov in oblik pouka (integrirani pouk na razredni stopnji, projektno metodo, raziskovalno delo, učenje z odkrivanjem) za spodbujanje  notranje motivacije učencev. Pretirano poudarjanje reproduktivnega  znanja ne  angažira  kritičnega mišljenja. Logično  mišljenje  v  smislu konkretnih formalnih  operacij (Piaget) se  razvije  pri večini otrok v 6. in 7. letu starosti, kar pa ni dokazano.  Vsi normalni ljudje naj bi  dosegli nivo formalnih operacij do 20. leta in to le  na  področjih, kjer  se  njihove sposobnosti najbolj razvijejo in  pri  poklicni specializaciji (Inhelder, Piaget, 1972). Nekateri ljudje sploh ne uspejo razviti mišljenja abstraktnih formalnih operacij. 

Vprašanje odnosa med (permanentnim) izobraževanjem in  vzgajanjem in uče- njem, ki je zaradi večznačnosti terminov v pedagogiki  med najpomembnejšimi in najtežje rešljivimi problemi, presega  okvir te knjige. Dejstvo je, da nobeden od naštetih procesov ni več omejen le na zgodnje obdobje človekovega dozorevanja. Dejstvo stalne vzgoje, izobraževanja in učenja poudarjam zaradi: 
1. nastajanja nove paradigme znanosti o vzgoji, ki sloni na  znanju  o vrednotah sožitja, miru, čistosti  okolja,  solidarnosti, planetarnosti, politične demokracije, ustvarjalne  aktivnosti, prijateljstva in ljubezni, 
2. ustvarjalnega znanja, ki je uporabno za reševanje novih situacij,  ki nastajajo zaradi (ne)predvidljivega obnašanja  trga,  
3. relativno nezadostne izkoriščenosti človeškega kapitala, 
4. naraščajoče kompleksnosti interakcijskih povezav  med  novimi  tehnologijami,  delom, družbenimi sistemi in  izobraževanjem  oz. šolstvom.  Znano je, da se človek uči vse življenje, vendar to učenje pri nas doslej ni bilo (pri nas) dovolj dobro organizirano in ustvarjalno15. Obstajalo je bolj privatno kot javno. Učenci se lahko po vsem (razvitem) svetu povezujejo z učiteljem ali mentorjem po mrežnem sistemu tehničnih sredstev oz. medijev,  kar pa  še premalo uporabljajo. Politika čedalje bolj podpira vseživljenjsko učenje, ki ni več le stvar izobražencev. Leto 1996 je UNESCO označil kot leto vseživljenjskega učenja. 

Po eni strani e(r)gocentrizem vpenja vzgojnoizobraževalni  proces v proces gospodovanja nad svetom, po drugi strani pa le - ta ne more  postati identičen s proizvodnim procesom, ker ima struktura vsakega  od  njiju drugačen smisel. Vsak  proizvodni  proces  ima četverno strukturo elementov, kot so: 1. subjekt v vlogi načrtovalca in izvajalca; 2. predmeti dela, surovine, energija; 3. proizvajalna sredstva (orodja, stroji); 4. produkt kot rezultat dela. 

To  strukturo reducira tehnokratsko stališče, po  katerem  razvoj tehnike/tehnologije  'osvobaja' našo odvisnost od naravnih virov, na tri elemente. Zaradi dvojnosti med načrtovalcem in izvajalcem se struktura dela lahko členi na pet elementov. Tudi v vzgojno- izobraževalnem procesu razlikujemo med subjektom in objektom (ali med dvema subjektoma), programom in učnim načrtom, učno tehnologijo in rezultatom. Problem je v tem, kako je možno v šolah razvijati neprisiljeno, demokratično vodenje in samokontrolo  s prek učencev, učiteljev, svetovalcev, ravnateljev,  staršev. Pri  tem bi bilo potrebno izbrati najbolj smiselno kooperativ no delitev dela in vlog med vsemi udeleženci  edukacijskega procesa, ki nima le notranjega izvora demokratičnosti, ampak tudi zunanjega, družbenega. Če je demokratični način vodenja osnovna reforma, ki jo potrebujemo (Glasser,  1991)  na vseh ravneh družbe nega  življenja,  potem se  mora  prilagoditi organizacija (vzgojno-izobraževalnega) dela/dejavnosti znanju in  potrebam izvajalcev in povpraševalcem - kupcem  ali  investitorjem. Nobeno delo namreč ne more biti dobro opravljeno, če se izvajalec  upira načinu vodenja-napačno zastavljenemu sistemu spodbud in  sankcij. Zato Glasser (1991; 25) imenuje dobrega vodjo 'olajševalec  delovnih pogojev'. V tem smislu gre za preseganje taylorizma (Jary D., Jary  J.,  1991: 552-553)),  ki se  je z razdrobljenimi  delovnimi nalogami,  standardizacijo vsake operacije in dualizmom med  konceptom  ter  izvedbo  najprej uvedel v tovarne.  Privedel  je do odtujene brezvsebinskosti dela. Kot se v tovarni nasproti 'programocentrizmu'  zastavi  problem  sodelovanja  delavcev  pri načrtovanju proizvodnje, se v šoli zastavi  problem  sodelovanja učencev pri načrtovanju učnih ur. Samo z  aktivnim  sodelovanjem postaneta  delavec v tovarni in učenec v šoli tudi cilj. Iz  tega ne sledi samo kritika šole po modelu tovarne, ampak tudi  kritika programocentrizma16 (strokovne neavtonomnosti učiteljev zaradi strahu  pred  inšpekcijami) v duhu aktivnega sodelovanja  udeležencev v procesu edukacije. 

Izhodišče  ekonomske analize industrijskega dela  je  fiziologija smotrnega  trošenja delovne energije. Izhodišče analize vzgojnega procesa so pa psihične dispozicije  gojenca, ker tu najprej lahko zgreši še tako lepa zamisel o realizaciji vzgojnih smotrov. Neposredni cilj vzgoje tudi ni tehnološka izdelava orodij ali ekonomska proizvodnja dobrin, ampak je samooblikovanje in razvoj osebnosti, kar pomeni, da je vzgoja šele naknadno tj. sekundarno postavljena v vlogo  delovne učinkovitosti. Iz opredelitve dela kot uporabe delovne sile v smislu 1. napora, 2. izdelave dobrin in orodij ter 3. institucionalne organiziranosti, je razvidna razlika med delom in  vzgojo zlasti v drugi točki, ker je predmet vzgoje človek. 

Zato je vzgojno vrednost dela smiselno iskati v ustvarjalni  uporabi znanja,  ki osebnost celostno angažira in jo tako navaja k samospreminjanju, samovzgoji, samokontroli in samorefleksiji. S tega vidika vzgojna komponenta dela ni prazna fraza. Če to komponento  zanikamo, dopuščamo manipulacijo z učenci. Ustvarjalno učenje  učencev je v kvantnem, celostnem učenju, ki vodi v krog odličnosti.

Ker se ne učimo le z lastnimi izkušnjami, ampak tudi  s  tujimi, učenje ni le individualni, ampak je tudi socialni pojav v  smislu kooperacije  in koordinacije. Takšna interpretacija omogoča rešitev  dileme pedocentrizma ali sociocentrizma  v  medsebojnem usklajevanju interesov med posamezniki in družbo. V socializmu je prevladovala vzgoja posameznika po meri družbenega sistema.  Zato je bila vzgoja delu nekaj vnanjega in ne nekaj imanentnega.

Ker vzgoja ni nedvomni temelj človeka, nastane vprašanje, kaj  jo omogoča. Subjekti vzgoje so možni, če je  možna (samo)vzgoja  in vzgoja vzgojitelja. Predvsem pozitivna komunikacijska interakcija te subjekte kot individualne osebnosti odpira in bogati, negativna pa jih  pasivizira in zapira vase. Vzgoja je od določene stopnje osebnostnega razvoja dalje predvsem samovzgoja, pod spodnjo mejo pa je le še dresura.

(Samo)vzgoja  je  možna  ob  sprejetju  določenih  predpostavk  o možnostih:  
1. človečnosti   človeka (homo humanus) in s tem obstoja skupnih, humanih vrednot  nasproti odkritemu ali prikritemu antihumanizmu; 
2. samooblikovalne moči in samosocializacije osebnosti; 
določenega ideala človeške osebnosti kot individualne in družbene potrebe; 
dvosmerno transformacijske, ustvarjalne in osvobajajoče moči dela - dejavnosti;
3. vzgojnih  mehanizmov oz. procesov, ki so vpeti v bipolarno strukturo človeka in pogojujejo njegov spopad z lastnimi mejami. 

Absolutna  svoboda in absolutno suženjstvo negirata  vzgojo.  Alhusser jo vpne v ideološke aparate države. Vzgoja kot vpliv na drugega  ni možna, če je drugi nedostopen zanjo in je  ne potrebuje. T. i. vsemogočna vzgoja se obrača v svoje nasprotje, ker predpostavlja neomejeno možnost  manipuliranja, indoktriniranja in sugestibilnosti.   

Razvoj osebnosti in družbe omogočajo pozitivni in primerno stimulativni cilji in humanizacija pogojev življenja in dela. V  naši slovenski, pretežno industrijski družbi, je tega še premalo.  Industrijski delavci postanejo živi priveski strojev, kar se pokaže negativno pomnoženo. V fiziološkem smislu to pomeni, da morajo svoj bioritem prilagoditi ritmu strojev. V psihološkem  smislu v njih to vzbuja odpor zaradi apatije, ki v ekonomskem smislu vodi do enostranskih učinkov.Individui se osebnostno obojestransko ne potrjujejo le z udejstvovanjem na čim več področjih institucionalnega življenja, ampak predvsem s samorealizacijo v vseh njihovih notranjih plasteh. To ne pomeni, da zunanjo ekstenzivnost lahko nadomesti notranja intenzivnost, še manj pa obratno; pomeni pa, da ni vrhunskega družbenega razvoja brez vrhunskega  razvoja sposobnosti posameznikov. Prav ob vprašanju različnih meja razvoja individualnih sposobnosti  se  odpirajo enostranske  dileme klasificiranja  osebnosti na aktivne in pasivne, ustvarjalne in neustvarjalne,  lene in marljive, avtonomne in avtokratske, ovce in volkove itd. Prevladujoče vrednote v določeni družbi že sugerirajo odgovor na to vprašanje, od katerega  je  odvisna  izbira vzgojnih metod in izbira enotnih ali dvojnih meril. 

Postindustrijski  koncept  osebnosti, ki šele nastaja,  sloni  na drugačnih vrednotah. Inglehart (1977) meni, da gre v postindustrijski družbi za enoznačni premik vrednot do postmaterialis-tičnega, ker se torišče boja prenaša iz proizvodnega na kulturno politično področje. Prevladujoča postaja 'politična  participacija'. Namesto globalnih projektov in revolucionarnih eshatoloških rešitev problemov nastajajo pragmatične usmeritve za sedanjost. Po Blochu (Bloch, 1986) je prihodnost zaradi 'še ne-biti' treba izumljati. Za moderno industrijsko družbo je značilen kratkoročni, enostranski pragmatizem gospostva nad naravo. Predvidevanje D. Bella (Bell, 1973), da cilj informacijske družbe ne  bo  več 'obvladovanje narave', ampak intenzifikacija znanja s prehodom od človekovih industrijskih k raziskovalnim sposobnostim, zveni optimistično podobno kot stališča Richte (Richta, 1972), Kahna (Kahn,  1978) itd., po katerih naj bi postindustrijska družba rešila vse  probleme moderne družbe. Namesto fizičnega dela naj bi prevladovale terciarne, kvartarne in kvintarne dejavnosti. Schreiber (1981) vidi v sodobnem znanstvenotehnološkem razvoju svetovni izziv za premagovanje  civilizacijske krize  v smeri družbe intelektualcev. Tudi Touraine (1980) meni, da bodo v prihodnosti dominantni profili znanstvenika,  profesionalca, tehnicista in tehnokrata. Različne vizije  prihodnosti  še ne  dajo enoznačnega odgovora na vprašanje odnosa med materialno in duhovno kulturo ter na možnost nastanka nizkoentropične civilizacije.

1.3. Razvoj industrijskega dela

Živimo v obdobju prehoda iz industrijske v postindustrijsko družbo, v katerem se nakazujejo velike globalne spremembe. Razvoj dela danes zanesljivo zapušča svojo tisočletja dolgo prehojeno pot. S stališča moje analize gre za določeno prestrukturiranje pomenov določenih determinant/dimenzij dela. 

Analiza nam pokaže, da gre pri vsaki bistveni spremembi v značaju dela tudi za spremembe v naslednjih vrstah struktur  dela/dejavnosti: dvojni – bipolarni,  trojni, četverni in multidiscip-linarno-multifunkcionalni (z opredeljenimi 22  dimenzijami/komponentami). Možno je neskončno število bipolarnih kategorij dela. Gre za odnose med subjektom in objektom, moč jo in nemočjo, učinkovitostjo in neučinkovitostjo, produktivnostjo in neproduktivnostjo, gospostvom in hlapčevanjem, itd.

Zgodovinskim stopnjam tehničnega razvoja: orodja, stroji, avtomati, naj bi po diahronem prerezu ustrezali odnosi med homo  laboransom,  homo fabrom in homo sapiensom v antropološkem smislu in odnosi med tremi proizvodnimi načini v treh ekonomskih formacijah družbe: fevdalni, kapitalistični in informacijski.

Zgodovinsko  prelomni razvoj značaja dela se kaže na  prehodu  od enostavne k  sestavljeni kooperaciji oz. od  konkretnega,  obrtniškega  dela v predindustrijskih družbah, ki združuje vse  funkcije  in faze preko industrijskega, množičnega, proizvodnega in abstraktnega  dela,  v  katerem so funkcije in  faze  ločene, do avtomatizacije dela, kjer so razvite individualne sposobnosti visokokvalificiranih delavcev bolj potrebne kot doslej.

Kompleksni značaj dela opredeljujejo sinhrono (v statičnem prerezu) in diahrono (v zgodovinsko-dinamičnem prerezu) različni dejavniki kot so: pozitivni ali negativni odnos posameznikov do rezultatov (svojega) dela, razvoj ali zakrnevanje sposobnosti pri uporabi  njihove fizične in umske energije, vsebina dela,  (lastniško  upravni) odnosi do proizvajalnih sredstev, stopnja razvoja proizvajalnih sil in proizvodni način. Kirn (1978b: 37) poudarja trojni značaj dela v delovnem procesu: 
a) delo v konkretni, predmetni, fizični, tehnološki in fiziološki obliki, ki proizvaja različne uporabne vrednosti;
delo v  realni abstraktni obliki kot poraba določene  količine energije, ki proizvaja uporabne vrednosti kot blago, kot menjalne vrednosti ne glede na konkretno delo, ki je v blagu opredmeteno;  
b) delo  v  družbeno - zgodovinski obliki  kot  družbena  oblika porabe de- lovne energije npr. suženjsko, tlačansko  delo,  mezdno delo, postsocialistična oblika dela.

Razlike in medsebojno pogojevanje  treh  vidikov struktur no  protislovnega značaja dela so pojasnjene takole: »Vsi trije  vidiki so si lahko do določenega razpona indiferentni. Tako ima  določena, predmetna, tehnološka, fiziološka oblika dela različno družbeno  obliko oz. v isti družbeni obliki se  pojavlja  množica konkretnih  del...Vendar pa določena družbena oblika dela  določa možnosti  načina uporabe energije po njeni tehnološki fiziološki strani  in narobe, zgodovinska tehnološka oblika  dela postavlja meje družbeni obliki« (Kirn, 1978b: 37-38). 

Znotraj značaja  dela se pokaže razlika med individualno in družbeno obliko, vsebino in načinom proizvodnje.  »Način proizvodnje  povezuje  družbeno  in tehnološko stran produkcije in samo preko tega celostnega konteksta  šele tehnologija vpliva na ostala področja človekove dejavnosti, a preko njega tudi družba postavlja probleme, cilje in smeri tehnološkemu razvoju« (Kirn, 1978b: 41). Na osnovi tega stališča se lahko vprašamo po interakciji med  tehnološkimi spremembami v  značaju dela in pojmovanjem samovzgoje kot četrtem 'značaju dela na samem sebi', ki ima imanentno psihološko duhovno lastnost in drugačno realiteto kot smo jo navajeni. Po  avtoregulativnosti je ta 'fluidna' oblika ireduktibilna na vse prejšnje. Ta četrta dimenzija dela je najmanj konkretno uporabno delavna in je najbližja vaji, disciplini in askezi. Dogaja pa se po analogiji s prvimi tremi. 

Človek ne dela samo zaradi zadovoljevanja drugih potreb, ampak tudi zaradi potrebe po delu samem, ker ni samo edino  bitje,  ki ima potrebo po delu, ampak je tudi edino, ki se mu odtuji. Gre za dilemo dela kot samoproizvodnje - proizvodnje zaradi  proizvodnje in  potrošnje zaradi potrošnje, ali samoproizvodnje  človeka kot generičnega bitja izven blagovno-denarnih odnosov. Ker je  industrijsko delo prešlo na vsa področja človekove dejavnosti-tudi na področja industrije zavesti, ki jo 'kreirajo' sredstva množičnega komuniciranja, industrije prostega časa (zabava, turizem) in  industrije znanja v šoli,je razlikovanje med delom in  dejavnostjo otežkočeno.  Proizvodno delo se razvija v  smeri  enodimenzionalnosti človeka - 'homo duplex'. 

Izhodišče teh procesov je v industrijski revoluciji, ki jo poznamo kot socialno revolucijo po naslednjih značilnostih:
a) Družbena narava dela je postala materialno - tehnična nujnost.   
b) Konkurenca je postala univerzalna. 
c) Delitev dela izgubi poslednji videz naravnosti.
d) Izkoriščanje dela in  otrok je postalo možno. 
e) Mesto je zmagalo nad vasjo. 
f) Industrializirano kmetijstvo je uničilo kmeta,  steber  stare družbe. 
g) Industrijska revolucija je razvila naravoslovno znanost kot  produktivno silo in jo podredila kapitalu. 
h) Ločila je industrijo od poljedelstva. 
i) Ločila je duhovne potence, zlasti znanost, od neposrednih producentov.
j) Razkrojila je obrtniško, na pol umetniško delo in ga  nadomestila s     tehnično delitvijo dela v proizvodnem procesu.
k) Omogočila je prehod od produkcije absolutne  k produkciji  relativne   presežne vrednosti (Kirn, 1978: 294-295).

Med značilnosti te revolucije spadajo poleg že naštetih lastnosti industrijskega  dela  še tovarniški sistem,  razredna  nasprotja, demografska  rast, urbanizacija itd. Kapitalizem in socializem sta  industrijski družbi. Medtem ko se je kapitalizem razvijal z revolucioniranjem  proizvajalnih sil, pa je socializem skušal razvijati delo z ideološkimi sredstvi oz. s spreminjanjem  proizvodnih odnosov, kar pa se je pokazalo kot neuspešno. 

Z odpiranjem teh svetovnih, zgodovinskih dimenzij dela  človek delno iz- stopa iz naravnega v umetni ciklus, kar pomeni  nevarnost divinizacije dela in s tem izpostavitve dela  kot metafizičnega  demiurga. Za kapitalistični način proizvodnje17, ki je  usmerjen proti naravi in proti človeku/delavcu, je značilna produkcija presežne  vrednosti, konkurenca, revolucioniranje proizvodnje in izpodrivanje  živega dela v smislu industrijske rezervne armade brezposelnih. Tayloristična organizacija dela je podobna vojaški hierarhični organizaciji nadzora18. Ideološko  in teh nično hipostazirana moč dela se je afirmirala v politični praksi proletariata  kot rešitelja uganke zgodovine in v grožnji  totalnega uničenja sveta. Niti tehnika ideologije v socializmu niti 'ideologija tehnike' v kapitalizmu nista 'prinesli' človeku sreče in svobode. Redukcija človekovega celotnega bistva na  delo  je dajala ideološki videz, ki ga odstranjuje opredelitev dela kot parcialnega bistva človeka v smislu enega izmed njegovih odnosov z okoljem. Človek ne živi le zato, da (ustvarjalno) dela, ampak dela  (ustvarjalno) zato, da živi. To pomeni, da ni cilj razvoja čast in oblast kateremukoli delu', ampak dostojanstvo osebnosti na osnovi dejavnosti kot interakcijske komunikacije.

S psihološkega vidika svobodno in ustvarjalno delo (skoraj) sovpadata,  z drugih vidikov pa to ni nujno. Ustvarjalno delo posameznika je lahko tudi  družbeno odtujeno,  ker  so  kriteriji svobode posameznika (odpira nje novih (z)možnosti, izbira  in odgovornost za realizacijo izbrane) in družbe (optimalna  organizacija  dela,  skupno delo, razvoj komunikativnosti itd.) delno različni/konfliktni glede na različne/konfliktne vrednote. 

S stališča izdelka je verjetno, da je delavec tem bolj  svoboden, čim   bolj prevladuje v njem ustvarjalno delo in tem manj repetitivno (prim. Pečjak, 1988: 1284-1288). Novoveška zgodovina nam pokaže, da je več ustvarjalnosti v zahodni Evropi kot v vzhodni. To pomeni,da so demokratični družbeni odnosi pogoj ustvarjalnosti in inovativnosti ter demokratične vzgoje.   
 
Človeško ustvarjalno delo ni opredeljeno samo po tem, kar stroj/avtomat danes še ne more opraviti. To bi v zadnji konsekvenci pomenilo izenačevanje (živega) dela in tehnike kot opredmetenega načina človekovega življenja v smislu teorije substitucije. Prav tako odnos med manualnim in umskim delom ne sovpada z odnosom med ponavljajočim in ustvarjalnim, programerskim in izvršilnim delom, ker je vsako delo bolj ali manj oboje(stransko). Tudi v  intelektualnem  delu je večji ali manjši delež ponavljanja  v smislu reprodukcije znanja in ponavljajočih operacij. 

V dvosmerni, povratni komunikaciji se pokaže transferni in transformacijski pomen dela. Utopično je misliti, da bi človek lahko kdaj  vse svoje spretnosti, veščine in sposobnosti prenesel na delo 'mislečega stroja'  in  bi sam obdržal samo vlogo kontrolorja. Delni prenos vloge izvajanja je delno civilizacijsko ploden, ker je osvobodil  človeka prekomernega napora in delno neploden, ker ga je  tehnološko osvobodil zanj koristnega, pridobitnega dela, ki vsebuje  tudi izkoriščanje  in manipuliranje  stvari  in  ljudi. Marxova teza o delu kot večni naravni nujnosti ne anticipira  navidezne nujnosti celotnega prenosa dela na avtomate in robote. 

Vprašanje  svobode dela zadeva proizvodni način, ki ga lahko različno definiramo.  Za Kovača (1988b) je to kompleksen pojem. Kriterij dejanskega prehoda enega proizvodnega načina v drugega ni v formalnih spremembah  proizvodnih odnosov, temveč je v spremembah proizvajalnih sil, zato so preboj ne točke proizvodnih načinov materialne ali nematerialne, tehnološke, razredne, politične in ideološke. S tem Kovačevim  stališčem si lahko pojasnimo izvor neuspešnosti socialističnega osvobajanja dela z bistveno nespremenjenim načinom proizvodnje.  Delo bi bilo svobodno le v neizkoriščevalskem načinu proizvodnje. Nov način proizvodnje s takšno naravo pa (še) ni nastal. 

Delo pomeni v kapitalizmu delavčevo uporabo delovne sile (zmožnosti) za delovno mezdo in življenjske potrebščine  (Marx,  1986: 160,165). Kapitalistični proizvodni način sloni  na akumulaciji kapitala,  ta pa na ločevanju delavca od proizvajalnih  sredstev. Delavec  lahko svobodno prodaja svojo delovno silo kot  blago  po pogodbi  šele  tedaj, ko se osvobodi od  fevdalnih  pogojev  dela (npr. od cehovske prisile). V praskupnosti združujejo posamezniki vse delovne funkcije, ki postanejo v razredni družbi ločene.
    
V času vedno hitrejšega razvoja znanosti, tehnike in znanstvene informatike,  povečevanja  sredstev za  znanstveno  raziskovanje, odkrivanja novih izvorov energije (sončne, tektonske, cerebralne) nastajajo nove delitve in integracije dela. Še vedno so pomembne  ekonomske vrednote rast produktivnosti dela, povečevanje vrednosti družbenega proizvoda, racionali-zacija in intelektualizacija dela, skrajševanje delavnega časa in podaljševanje prostega časa, humanizacija pogojev dela,  spremembe v  kulturi  dela, dvig materialnega standarda. Hkrati se spreminja odnos med  družbo, naravo in posameznikom.

Človek  bi želel osvoboditi sebe in delo v vseh razsežnostih. To je možno le, če je za ta cilj (samo)organiziran na področjih znanosti, proizvodnje in izobraževanja. Osvobajanje dela smo doslej povezovali z njegovim revolucioniranjem. Merila revolucionarnosti sprememb  v značaju dela so materialna,  socialna,  antropološka, itd., skratka civilizacijsko-kulturna. Ker je industrijska družba organizirana  delocentrično, se lahko (revolucionarno)  spreminja le zaradi (revolucionarnih) sprememb v delu in ne obratno.  Tako so Gillovi (Gill, 1985) razlogi za revolucionarnost informacijske tehnologije kot so intelektualnost, univerzalnost in pojavljanje v obdobju ekonomske recesije v razvitih državah, videti še nezadostni. 

Današnjo mikroprocesorsko  revolucijo se običajno povezuje s postindustrijsko, informacijsko družbo in s spremembo človeka od homo fabra do homo sapiensa. Vprašanje je, ali ima v sukcesiji:  ročni  mlin - parni mlin - elektronski mlin, slednji prav takšne globalne učinke, kakršne sta imela ročni in parni mlin. Ni še gotovo, da gre tudi za spremembo najgloblje antropološke plasti vzgoje19, ker se povratni vplivi (univerzalne) uporabe novih tehnologij radi izmikajo znanstveni presoji in merjenju.  

Obstajajo  še druga odprta vprašanja, kot so: kaj pomeni konec (določene vrste) odtujitve dela za osvoboditev dela? Ali je potrebno odpraviti samo tehnično delitev dela, ki je specifična za industrijsko družbo, ali pa (tudi) družbeno delitev dela? Kako je možno odpraviti  nasprotje med umskim in fizičnim delom, če ni jasen pomen niti enega niti drugega. Ali gre pri odpravi manualnega dela samo za odpravo težaškega dela, ponavljajoče operacije ali pa tudi izvršilna dela; ali spada k umskemu delu samo oblikovanje idej in ciljev, ali pa je to ustvarjalno delo? 
Ta vprašanja ostajajo še odprta. Ta vprašanja so bila pomembna, dokler je bil vsak državljan lahko delavec. Danes pa zmanjkuje dela in se delavci obdržijo pri delu lahko le tako, da uspevajo s proizvodi dela na trgu proizvodov. Prav tako na lahko sami konkurirajo na trgu delovne sile, če so kompetentni in kvalificirani za zadovoljitev potreb in okusov potrošnikov. Namesto nadaljevanja osvobajanja dela beležimo danes zasuk k zaostrovanju vprašanja pogojev in zahtevnosti dela.  

Po mnenju Rusa in Arzenška (Rus, Arzenšek, 1984: 28) ni jasno, ali gre  za odpravo na individualnem nivoju v smislu  razširitve  in obogatitve  dela, na kolektivnem kot uvajanje kolektivne  delovne skupine in splošnem družbe nem nivoju kot reorganizacija celotnega izobraževanja,  zmanjševanje razlike med poklici  in  oblikovanje novega  tipa šolstva, ki bo združeval umsko in fizično delo že v fazi  oblikovanja  mladega  delavca. 

Odprava dela  lahko pomeni opravljanje več del istočasno (npr. po Marxovi in Engelsovi predstavi v Nemški ideologiji), posvečanje različnim vrstam  dela  v različnih  obdobjih življenja ali združevanje funkcij  manualnega in umskega dela v eni sami dejavnosti ali sodelovanje proizvodnih in  upravnih enot (Rus, Arzenšek, 1984: 28-29). Ne  vemo, »koliko razvojnih faz bo odpravljanje delitve dela še  prešlo  in kako specifično bo potekalo v različnih državah« (Krašovec, 1978: 294). Utopično  je  stališče, da bo možno ohraniti in razvijati samo pozitivne značilnosti (delitve) dela, negativne pa opustiti. Negativne  učinke dela in tehnologije omejuje človek z  uvajanjem sebi in okolju primernejših tehnologij in upoštevanjem  drugačnih vrednot. Industrijska  proizvodnja  omogoča  še  danes  nadaljnjo delitev in kooperacijo z integracijo dela, s tem pa tudi integracijo in dezintegracijo družbe in posameznika. 

Marx je opisal pozitivne in negativne strani delitve dela v kapitalizmu. Poznamo vertikalno, razredno delitev dela, ki je v bistvu  delitev  dela na umsko in fizično in horizontalne  delitve v smislu  splošne  (npr.  vas - mesto, trgovci – kupci), posebne (delitev  na industrijske panoge) in posamezne ali  tehnične delitve.  Posledice tehnične delitve dela so v rasti proizvajalnih sil in produktivnosti dela, privatni lastnini, odtujitvi, ideologiji, dehumanizaciji dela, degradaciji sposobnosti delavcev, itd. Delitev dela  prinaša tudi novo kooperacijo delavcev  in  s  tem prehod  iz lokalne v svetovno proizvodnjo. Vse to  poraja  krizo dela  in delocentrične družbe, kakor  tudi  naslednje  zgrešene poskuse  izhoda iz krize: ideologija prostega časa z  razvijanjem potrošnje, spremembe produkcijskih odnosov brez sprememb v delitvi  dela in načinu proizvodnje, sprememba oblike dela brez  sprememb  vsebine  dela, politično in ideološko  vrednotenje  dela  v socializmu itd. 

Taylorizem  omejuje osebno ustvarjalnost, ker  delavci  opravljajo enostavna dela, ki jih je lahko nadzorovati.  Industrijsko  delo nekvalificiranim delavcem odgovarja zato, ker niso imeli priložnosti kultivirati svoje delovne sile in so jim ustvarjalne dispozicije zakrnele. Tako se delavci obnašajo do lastne delovne  sile kot do tuje. Tayloristična organizacija osiromaši industrijsko delo v imenu učinkovitosti v njegovi antropološki, socialni, psihološki komponenti, ker ni povezana s potrebami  in intencijami osebnosti.  Iz teh izhodišč so izhajale kritike te delitve dela (Friedmann, 1953; Kern, 1979), gibanje za človeške odnose (human relations) in za humanizacijo dela. Tudi ta gibanja je  potrebno kritizirati, ker se njihov uspeh ne meri po zviševanju življenjske vrednosti (Kellermann, 1985; 35).

2.       KRITIKA SREDIŠČNEGA POMENA DELA
2.1.    Antropologija dela
2.1.1. Odnos med zunanjo in notranjo smotrnostjo dela

Delo je smotrna dejavnost za določen zamišljeni rezultat ali učinek. »Delo je videti povsem enostavna kategorija. Če ga razumemo ekonomsko v tej enostavnosti, je 'delo' prav tako moderno kot odnosi, ki porajajo to enostavno abstrakcijo« (Marx, 1979, I: 20). To pa pomeni, da je delo kompleksno in ima tudi mnogotere učinke.   Marx  razume pojem dela zgodovinsko. Delo se razvija od naturalnih odnosov prek ekonomskih odnosov menjave (Verkehr, commerce) do informacijske mreže umetnega, simbolnega sveta. Hkrati s spreminjanjem proizvajalnih sil, odnosov in načina proizvodnje se spreminja  tudi  pojmovanje smotra1. Razlika  med  predmoderno  in moderno  družbo2 je razlika med kontemplativnim  in  aktivnim načinom življenja. Kopernikanski obrat k tostranstvu zaznamo na vseh področjih človekovega življenje. Gre za drugačen način  dela in  spoznavanja. Spoznanje razvojnosti dela je spoznanje o  spremenljivosti njegovih sestavnih delov. S spremembo proizvajalnih sredstev se spremenita tudi zamišlja nje in predmet dela.  Predmet proizvodnje  postane funkcija načina proizvodnje. Obrat človeka k sebi pomeni obrat k drugačnemu delu. Zanimivo je, da ergocentrično pojmovanje družbe korelira z antropocentričnim pojmovanjem človeka in z  ekscentričnim položajem Zemlje v kozmosu. Ekscentričnost človeka  samega pa pomeni, kot je konsekventno  pokazal  Plessner (1981) v kontekstu takšne 'slike sveta' izgubo avtentičnega smotra in pristajanje na nek vnanji smoter. Ker se je v novem veku um razvil  kot lastno orodje posameznika, pomeni današnja kriza  uma tudi krizo posameznika (Habermas, 1988:92). Če je sodobni tehniki inherentna  struktura smotrno - racionalne dejavnosti  (Habermas, 1986:58), potem gre danes za soočanje instrumentalnega in emancipacijskega uma in parcialne ter skupne smotrnosti. Pot do pristnih odnosov med ljudmi je možna na osnovi alternativni konvivialni, mehki tehniki (Požarnik, 1985: 128-136).

V naturalnih  družbah je prevladovala metafizično finalistična teorija dela in sveta, po kateri realno obstaja enotnost  sveta kot  cilj  pri Aristotelu že pred samim začetkom dela  v  prvem gibalcu oz. formi forme, pri Tomažu Akvinskem pa v bogu. Leibniz je razlagal pojave mehansko in smotrno. Kant pa prizna le estetski  smoter in etični cilj. V teh teorijah smotrnosti prevladuje antropomorfni, antropocentrični način razmišljanja. Idealistične teorije absolutizirajo samo eno stran dela-idejo, (ustvarjalno) zamisel ali načrt, formo, individualna nagnenja. Zanje je delo samo poduhovljanje materije z emanacijo duha. Človekoljubni materializem3 prizna človeku avtonomijo in smotrnost kot  njegovo imanentno bistvo. Šele danes postaja jasno, da se človek kot človek  v okviru dominantnosti (starih) materialnih okoliščin  ne  more uveljaviti. Težnja po redukciji človeka na stroj, ki je znana kot antihuma(nistič)na, je značilna za obdobje velike industrije kot prakse kartezijansko-newtonovske paradigme. 

Ker  v njej postaja človek produkt svojih produktov,  se  njegova spontana, naravna svoboda zlahka sprevrača v svoje nasprotje  sredstvenje in odvisnost. Morda bi lahko rekli, da je  nasprotovanje naravi in sebi tisto ne- in nad-naravno v človeku samem. Zato obstaja stalno vprašanje, ali oblike njegove dejavnosti ustrezajo človeški obliki. Danes nastaja nova paradigma4, ki se nasproti mehanicistični skuša uveljavljati holistično odprto. S taylorizacijo  (vzgojnoizobraževalno) delo izgubi smotrnost v smislu  ustvarjalnega reševanja problemov. 

2.1.2. Vprašanje smotrnosti dela za posameznika in družbo

Posamezniki in družba delo vedno tako ali drugače vrednotita. To dejstvo odpira vprašanje normativnega in dejanskega  statusa  in vloge  dela. Dejanskost dela razumemo v novem veku  kot  njegovo učinkovitost in koristnost. S stališča smotrnosti dela je  normativna stran pomembnejša kot dejanska. Še več: razlike v stališčih o  dejanski  vlogi  dela  nastajajo zaradi različnih (in nasprotujočih)  odgovorov  na  vprašanji,  zakaj (vzroki) in čemu (smotri) človek dela. Vprašanji se nanašata na artikulacijo človekovih  interesnih področij dejavnosti v njihovi multidimenzionalnosti (od antropološke do civilizacijsko - kulturne).  Redukcija smotra dela na  cilj  ekonomske  koristnosti  in  učinkovitosti ne vodi iz krize industrijskega dela, ampak do upora  sredstev. Predstave o smotrnosti dela so odvisne  od  pridobljenega odnosa do dela in osmišljenja dela. Če se danes proizvajalec  in potrošnik obveščata o tem, kateri in kakšni  produkti ustrezajo določenemu namenu v smislu pogojev funkcioniranja (ali obratno), to ni dialog o notranjem smotru po analogiji z  Aristotelovim pojmom entelecheia.    

Smotra  dela ne more biti v fetišizaciji  enostransko  ekonomskih ali političnih učinkov dela. To bi pomenilo  absolutizacijo  ene izmed njegovih komponent. Smoter dela je problematičen zaradi eksistencialistične pred postavke  izoliranega posameznika, ki je izročen  zgolj niču. To bi pomenilo redukcijo objektivnega smisla družbenega dela na individualni smisel.  Posameznik nastopa v tej  redukciji kot tisti, ki se v spletu psihosocialnih odnosov lahko izolira.  Z rastjo destruktivne moči dela so eksistenčno ogroženi tako posamezniki kot družbene skupnosti. Rastoča  destruktivna moč pomeni poglabljanje nesmotrnosti in  nesmiselnosti enostranske, ciljne orientiranosti dela. Kazanje  apokaliptične, diabolične strani dela in tehnike vodi tako k ekološkemu ozaveščanju pred negativnimi posledicami atomske energije kot tudi k razvijanju mirovne in ekološke vzgoje ter vzgoje za  srečo hkrati pa tudi omejuje domet te vzgoje.

S tehnokratskega vidika je pragmatični cilj dela v njegovi vnanji pozitiviteti  obvladovanja narave. Temu vidiku  se  zoperstavlja eksistencialno  ničenje posameznika. S socialnega vidika je  delo smotrno, kadar prispeva k socialnemu blagostanju posameznikov in družbe  ter je nesmotrno  (brezrazložno,  neutemeljeno),  kadar  skuša realizirati samo parcialne, kratko-ročne cilje  posameznikov in  družbenih  skupin.  Danes nista realizirana niti notranji smoter dela v sreči niti zunanji  v smislu blaginje vseh ljudi. Posamezniki  bi  se  morali naučiti  bolje presojati  med obema (ne)smisloma dela. Delno ga k temu presojanju 'prisili' življenje samo. 

Moški in ženska  sta imela  v starih kulturah različne vloge pri prilagajanju  na  obstoječi družbeni red in delitev dela. Problem je v tem,  da  oba spola zaradi novih pritiskov javnosti laže najdeta njuno družbeno vlogo,  kot pa družinsko in individualno obliko bivanja. V novem veku  se prvič vzgaja za človeka in ne več (zgolj) za moške  ali ženske  vloge.  S  pojmom človeka  danes formalno izenačujemo različne spolne vloge, dejansko pa še vedno obstaja diskriminacija  v smislu apartheida industrijske družbe (Ilić,  1985,  Jogan, 1990).
 
Smisel življenja je postal za posameznika vprašljiv zaradi živega in minulega  dela,  tehničnih izumov  ter  odsotnosti  enotnega, celovitega smotra. Tehnični  izumi  pomenijo  bolečino  razlik: Gutenbergov izum tiska med vidnim in slušnim svetom, izum atomske bombe med mestom dejanja in mestom trpljenja, izum računalnika pa med živo in mrtvo komunikacijo. »Formalizacija uma pomeni obsodbo občutkov« (Horkheimer, Adorno, 1989: 90). Življenje je 'dihotomija' (Voss, 1991), ker razcepljeni posamezniki upravljajo z razcepljenimi atomi oz. segmentirano dejanskostjo sploh. To pomeni, da je iskanje  dejavnosti  po svojih lastnih nagibih še  vedno rizično zaradi grožnje   brezposelnosti na eni strani in  delomanije (deloholika) na drugi.

2.1.3. Etika dela 

Danes  človek lahko dela zaradi razvoja tehnike preko meja svojih naravnih fizičnih in umskih zmogljivosti. Tehnična presežnost dela  je omejena po eni strani z naravno končnostjo posameznikov in po drugi z grožnjo totalnega uničenja sveta. V prihodnosti se bodo še spopadali z lastnimi mejami. Skušali bodo doseči tudi pomiritev  v točkah, ki so že dosegle kritično mejo, če bodo hoteli živeti  bolj zdravo in v sožitju. To bo pomenilo nastanek »nove etike odgovornosti v gospodarstvu« (Kirn, 1991) in drugačnega odnosa do moči. V duhu preseganja človeka kot objekta tehnike razvija Jonas (1984)  etiko  odgovornosti za prihodnji obstoj človeštva.

Medtem ko se Kantov kategorični imperativ nanaša na sedanje  obče interese  človeštva, se Jonasov nanaša na prihodnje. Delaj  tako, da z učinki  tvojega dejanja (Handlung) ne boš uničeval  prihodnjih možnosti človekovega življenja! To pomeni, da morajo  dejanja posameznika vključevati prihodnjo integracijo človeštva  na zemlji. V tem je temelj etično smotrne vzgoje za prihodnost. Jonas (1984) sam ne imenuje svoje etike 'deontološka', ampak ontološka, ker se odloča za življenje v smislu samopotrjevanja  biti v smotru po sebi in ne za ne-bit. Niti posameznik niti človeštvo namreč nimata  pravice do samomora. Pomirljive možnosti svoje eksistence udejanjajo posamezniki lahko (le) v skupni (i)racionalnosti. 

Tako kot je pri vnanji smotrnosti dela, ki je le v bodočnosti zamišljen potek kavzalnosti, potreben kreator, tako je za vzgojni  proces,  ki se prav tako sestoji iz  programiranega  kavzalno sukcesivnega  niza pedagoških postopkov,  potreben  nek  zunanji vzgojitelj. Dokler posamezniki sami ne stremijo k bogastvu svojih čutov, potreb in sposobnosti, ne vidijo, v čem bi (vendarle) lahko  izboljšali svoj odnos do dosežene razvojne stopnje dela  znotraj  poklica, ki ga opravljajo. Udejanjanje takšnega stremljenja ni  možno brez povezave med notranjo in vnanjo smotrnostjo dejavnosti. 

V notranji smoter dela se vriva odtujenost dela.  Zato  je  potrebno odpravljati izkoriščanje v družbenoekonomskem in  ekološkem  smislu in s tem ponotranjeno gospostvo nad samim seboj,  ki nastaja »zaradi podrejanja narave v človeku in izven njega. Odpor izhaja iz tega tlačenja« (Horkheimer, 1988: 68). Nastane vprašanje, ali je možna pot k stabilnemu ravnotežju človeka z naravo, ali  pa le k začasnemu, dinamičnemu, krhkemu ravnotežju kot tisti enotnosti vnanjega in notranjega smotra dela, ki bi omogočala človeštvu preživetje v sožitju. Zanikanje smotrnosti dela bi pomenilo odrekanje vrednosti primata zamišljanja in načrtovanja posledic dela in njihove kontrole. Ne verjamemo več v  pomembnost ene same rešitve, vendar to tudi ne pomeni, da je prepuščanje stihiji in kaosu smiselno. Več momentov opravičuje vprašanje  teleologije dela in s tem tudi teleologije vzgoje. Gre za človekovo potrebo po racionalnosti ravnanja, po kontroli predvidljivih učinkov in preprečevanja negativnih učinkov, skratka za vodenja sebe. 

Modifikacije delovne etike je nastala zaradi spremenjene kvalitete  in kvantitete dela. Odvisna je od medsebojnih  odnosov, ki vsebujejo  etične in pravne norme. Danes ne  beležimo padca, ampak nadaljnji razvoj delovne etike na različnih  delih  zlasti razvitega sveta. Vrednote zahodne kulture so dale  protestantski etiki  pečat  delovne etike.  Delovna  vnema  množic se ne povečuje povsod v razvitem svetu. Tigri so rezultat neenakomerne investicije kapitala. Delovna etika očitno ni  vezana zgolj  na protestantsko etiko. Protestantska etika je (bila) oblika usposabljanja meščanov  za konkurenčni boj v zaostrenih tržnih  pogojih prve akumulacije kapitala. 

Lipsetova (Lipset, 1991) emprično podprta teza je,  da   delovna etika  v ZDA ni v krizi. Njen padec so skušali  konec  '60.  let empirično dokazati tisti intelektualci in študenti, ki sami  niso marali trdega, manualnega dela. Različne transformacije  fiksnega delovnega  časa  v fleksibilnega prej  dokazujejo  modifikacijo delovne  etike  kot  pa njeno  negacijo. Delovno  etiko ohranja splošna  konkurenca nacionalnih gospodarstev kot in osebni  motiv doseganja (nem. Leistungsmotive angl. achievement motiv).  Današnja delovna etika, ki je socialno, psihološko, religiozno in ekonomsko pogojena, še vedno vodi k precenjevanju obstoječega pridobitnega dela, zato ni jasno, kako se zaščititi pred njenimi skrajnimi negativnimi  učinki. Omamljanje/ drogiranje z delom tudi  danes  vodi  k različnim  poklicnim boleznim. V zadnjem času se delovna  etika povezuje  z  etiko proizvajalcev do potrošnikov  in  vodstveno poslovno etiko. Očitno je delov na etika nekvalificiranih delavcev drugačna   kot   etika  visoko kvalificiranih. Longitudinalne empirične raziskave ROPER (Center za raziskavo javnega mnenja) in NORC (nacionalni center za raziskavo javnega mnenja) kažejo pretežno pozitiven odnos ameriških delavcev do dela. 

Človeško delo ima večstranski pozitivni pomen: socialni, politični, ekonomski in moralni. Zato pomeni brezdelje večstranske  negativne  učinke. Pridobitno delo pa nima samo pozitivnih učinkov. Po Yankelovichu (1983) je za večino  delo v novih tehnologijah  postalo  bolj zanimivo. Pojavile so se nove ekspresionistične vrednote- kreativnost, avtonomija, zavračanje avtoritarnosti,  uveljavljanje,  samoizražanje, veselje  do raziskovanja, želja  po izkušnjah, skupnosti, udeležba pri odločanju, želja po avanturah, zbližanje z naravo, kultiviranje samega sebe  in  notranja rast (Yankelovich, 1983: 7).  Temu  trendu  atraktivnosti odgovarja Frommov koncept vrednotenja biti namesto  imeti  in Inglehartove postmaterialis-tične vrednote. Te vrednote omogočajo prilagojenost dela človekovim potrebam in s tem njegovo  kvaliteto.  Stroga  etika dela vlada v ZDA, Japonski in Izraelu.  V  teh državah  vlade menijo, da lahko pričakujejo več od delavcev, če jim ponudijo več iniciative.

V  Švedski  in ZDA so iniciativni sistemi naravnani tako, da so delavci bolj motivirani za delo. V ZDA in drugih razvitih državah delavcem daje delo možnost za podjetništvo, ustvarjalnost,  avtonomijo in pomeni izziv za razvoj novih veščin, socialne  interakcije, individualne storilnosti in osebnega priznanja. Nizkokvalificirano delo je slabo plačano in nevarno (Yankelovich, 1983: 19).  

Nemški managerji reagirajo na  problem odtujevanja dela s strategijami premeščanja delavcev pri strojih in najemanja delavcev, ki imajo ekspresivne vrednote. Novejše študije v ZRN so pokazale, da imajo življenjski stil, zunanji videz, pretekle delovne izkušnje in stopnja veščin velik vpliv na sprejemanje delavcev. Podobni kriteriji veljajo  tudi za tuje delavce. V tovarnah s tujci je slaba komunikativnost med delavci ovira  višje produktivnosti. Z japonskim, kolektivistinim načinom dela in dogovarjanjem glede delitve  dela  je  postala Opelova tovarna v Eisenachu (v bivši Vzhodni Nemčiji)  najbolj produktivna v  Evropi.  Načelo  'learn production' ohranja zaloge na minimalni ravni in pomeni stalno izboljševanje kakovosti. Težava t. i. vzhodnonemških  delavcev  (tudi v tej tovarni) v primerjavi z zahodnonemškimi je v tem, da delajo več (39 ur tedensko namesto 36) za nižjo plačo.    

Danes še ni veliko dela, ki bi bilo  polno zadovoljstva,  smisla, avtonomnega  življenjskega stila, ker ga  ne  ovirajo  ekonomski imperativi. Zadovoljstvo  z delom ne vpliva  nujno  na zvišanje učinkovitosti (Yankelovich, 1983: 82). Za delavce, ki  delajo  za plačilo, morajo tako managerji kot vlada, ki hoče utrditi delovno etiko, najti pot za zviševanje mezde in spoznanje učinka dela.

Japonska delovna etika je svojevrstna sinteza tradicije in (post)moderne. Ima socialni izvor v občutku pripadnosti delavcev podjetju in ekonomski izvor v konkurenčnosti izdelkov. To ne pomeni, da je japonsko gospodarstvo brez težav. Je pa edinstven primer preobrazbe posnemanja  v  ustvarjalnost. Drugače povedano:  že v njihovem načinu posnemanja je zametek ustvarjalne kvalitete in ta je vredna posnemanja.  
 
Ker se z delom  realizirajo notranje forme  vzorčenja,  kontrola okoliščin, določene pravice in določene socialne vloge  (Yankelovich,  1983: 97), je v odnosu do dela vsebovana (re)socializacija posameznika  in njegovo fleksibilno prilagajanje družbi.  Delovna etika se bo v prihodnosti  bistveno modificirala na osnovi okoljske etike.

V zadnjem času se naglo razvija  organizacijska kultura in umetnost managementa. Kulturna prilagodljivost in znanje tujih jezikov sta postali odliki sodobnega managerja. Vsaka  družba ima v sebi tudi kali patologije. Bolezni nemške  in angleške družbe so: zloraba drog, kriminal; za nemško pa še posebej  desni  ekstremizem.  Pri japonski družbi gre za vprašanje slabljenja delovnega etosa, za prevladujočo konformnost in homogenost, izgubo vitalnosti in kreativnosti in izgubo  skupnega smisla. 

2.4. Tehnologija vzgoje  pri Andersu

Andersova (Anders, 1985) teorija odtujitve je plod negativne prognostične hermenevtike. Analizira delno že obstoječo in možno destrukcijo  sveta s stališča tehnologije kot ontološkega  zla  kot tudi  posledice zamenjav – ekvivokacij, ki nastanejo, kadar je  delo stroja pomembnejše kot delo človeka in kadar je človek stroj telesno in duševno. Ugotavlja skrajne posledice podrejanja reprodukcije ljudi  reprodukciji stvari. Ni težko videti, da postaneta v primeru nepomembnosti (poslednjega) smotra, nepomembna tudi pojma dela in vzgoje5. Ker se človek istoveti s tehniko, dobi občutek, da ne misli 'jaz', ampak misli zanj 'nadjaz'. Kolonizacija življenja je postala pomembnejša od sveta življenja (po Habermasu die Lebenswelt), institucionalna  organiziranost pa pomembnejša od  spontanosti. Anders (1985) opozarja na negativne posledice industrijskega kozmosa.  Do absurda privede Marxovo (Marx, 1969a: 363-371) tezo, da se vse sprevrača v svoje nasprotje zaradi umetnih potreb, ki izhajajo iz blagovno-denarne proizvodnje. Hkrati s pojmom človeka je za Andersa (1985) zastarala tudi vrsta drugih pojmov kot so antropologija, delo, zgled, množica, stroj, individuum, ideologija, konformizem, meja, privatnost, umiranje, stvarnost, svoboda, zgodovina, fantazija, prostor in čas, uporaba, smisel itd. Človek je zanj postal surovina in produkt samopogonskega stroja. 

V  tem stanju ne more biti nič pristno človeškega. Atomska  bomba je antisimbol tretje industrijske revolucije in pomeni  nenehno pretnjo uničenja. Geslo dobe je (bilo) v tem, da napravimo  vse, kar se da napraviti, izkoristiti in uporabiti. Šlo je za  univerzalizacijo sredstev in  sredstvenja t. j. procesa pretvorbe stvari in ljudi v sredstvo. Tako živ kot mrtev človek je postal sestavina aparata. Zaradi uničevalne ustvarjalnosti ni več samo smrtno, ampak je tudi umorljivo in genocidno bitje. Prav ta kanibalistična, samomorilska poteza pa daje delu kot manipulaciji s posameznimi deli dejanskosti negativni značaj. Takšen orwellovski svet pomeni konec humanizma ali pa novo spodbudo zanj. 

Dehumanzacija dela je povezana s človekovim nasiljem in (samo)morilskimi težnjami. Znano je, da monotonija ubija. Novejša spoznanja pa kažejo na prisotnost enoličnosti in ponavljanja tudi  znotraj ustvarjalnega dela. Rispoli (1989: 7) piše, da človek  z delom  aktivira razvojne sposobnosti. Postane nevarno, ko  akutni stres preide v kroničnega. Ponavljanje v delovnem procesu privede do stalnega stresa. Nenehno ponavljanje istih gibov človeku lahko zelo škoduje do zasvojenosti, otopevanja, nedoraslosti – indolence in ignoriranja sprememb. Informacijska revolucija sama ne rešuje tega problema, ampak ga celo zaostruje. Če delavec  v isti sobi  uporablja vedno is to orodje tudi če gre za računalnik, se psihično (in fizično) deformira. Iz te ugotovitve izhaja vprašanje,  kako  je  možno posodobiti odnos med dušo in okoljem. Vse današnje znanosti priznavajo izredno pomembnost  vpliva okolja na delavca in  njegovo delo. Vsakdo ima pravico do zdravja v polnem smislu te besede in do  kakovosti življenja. To mnenje jasno kaže na dejstvo, da sta poleg tehnološke posodobitve dela potrebni vsaj še psihološka in okoljska posodobitev. 

Tudi umsko delo, ki ne upošteva interakcije z okoljem, je odtujeno.  Ne gre le za socialno odtujenost zaradi  mezdnega  položaja, ampak  tudi zaradi drugih navedenih sestavin. Za ekologijo dela velja izrek 'le spremembe nam krajšajo čas'. Če hočemo raznoliko, bogato živeti,  moramo tako tudi delati in delovati. To pomeni potovati ter uživati v umetnosti, znanosti in religiji  (npr. Nietzschejeva vesela znanost ali krščansko veselo oznanilo).  Gre za ustvarjalnost v smislu  raznolikosti dela in dejavnosti. S tem dobita obe  pravo mero v izmenjujoči bližini in distanci. Kot se da 'reprogramirati' stroje, se da tudi človeka, kar pa ni  bioinženiring ali socialni inženiring, ampak je predvsem smiselno kot samoprogramiranje. Le v takšni nenehni samoobnovi v  delu/dejavnosti sposobnosti, potrebe in čuti ne zakrnevajo tako  hitro. Kulturni kapital ni človeku pri rojen, da bi ga ta lahko samo izkoriščal. Bogati se lahko le v medkulturni komunikaciji.

Humanizacija dela je še danes sredstvo motivacije delavcev. Delovne pogoje je potrebno oblikovati tako, da je delo  čim  lažje optimalno izvedljivo. Delavci delajo timsko in si individualno razdelijo  naloge. Dostop ne so jim rekreacija in zdravstvene  usluge. Takšna asociacijska organizacija dela  kot  pobuda  večje učinkovitosti  obstaja zlasti v avtomobilski industriji v ZDA in Japonski. Nekateri avtorji zanikajo možnost humanizacije dela. Za Andersa  je  humanizacija dela6 prav tako nemogoča kot humanizacija vojne, vendar pa je oboje možno instrumentalizirati.  Po Roszaku (Roszak, 1979: 220) pa nima smisla prestrukturirati  vsake vrste  dela. Vprašanje je, kako je možno s stališča pravih  človeških potreb enostavno prenehati s proizvodnjo nepotrebnih potrošniških  dragocenosti ali orožja vojno ali drugih del, ki delavce prevarajo, manipulirajo, izkoriščajo in ponižajo ter  najbolj onesnažujejo okolje. 

Razlog za ta predlog bi bil v stališču, da »se takšna dela ne da izpopolniti tako, da jih obogatimo in prestrukturiramo,  socializiramo ali nacionaliziramo ali tako, da jih zmanjšamo, decentraliziramo ali demokratiziramo« (Roszak, 1979: 220). Po Roszakovi klasifikaciji naravnih  in umetnih potreb  je delo, ki  služi  kot sredstvo za zadovoljevanje umetnih potreb, nekoristno. Ker pa rast kapitalizma sloni na rasti umetnih potreb, bi hkrati z njimi verjetno odpravili tudi kapitalizem (Capra, 1986: 265). Danes vemo, da se človek ne more odreči  vseh modernih civilizacijskih pridobitev  v imenu obnove naturalnega načina  proizvodnje. 

Kapitalistični način proizvodnje izpodriva živo delovno silo. Zato Anders ugotavlja, da delo ostaja nasproti brezposelnosti vrednota tudi tedaj, kadar je dejansko nekaj negativnega, odtujenega. Prehod iz delocentrične v brezdelno družbo bi pomenil za posameznika  prehod iz vsebinsko polnega k praznemu življenju in od občutka moči ter koristnosti k občutku nemoči in nekoristnosti. Vprašanje  brezdelja ne odpira samo vprašanja miselnosti življenja, ki ima pretežno delovno vsebino in  smrti  posameznika, ampak posredno tudi smisla obstoja človeškega rodu. Obe vprašanji si je človek prvič postavili v drugi svetovni vojni ob pretnji atomskega uničenja sveta.

Ker delo izgublja napornost, ki bi prinašala veselje, se potreba po delu – voluptas laborandi spreminja v ravnodušnost. Napornost je eden  izmed pogojev svobode dela. Znano je, da posamezniki skušajo  kompenzirati  primanjkljaj telesnega  napora v prostem  času  z  raznimi športnimi  tekmovanji – voluptas concurrendi. Človek  ne dojame svoje nesvobode in izgube smisla. V prihodnosti ne bo delo, ampak bo 'prosti čas' glasnik prekletstva (Anders,  1985: 28). Šele s pretrganjem težnje k racionalizaciji dela  ljudje  spet zamenjajo stvari (Anders, 1985: 28). Ataka  na stroje sloni na slepi veri v »istovetnost socialnega,  tehničnega in političnega napredka« (Anders, 1985: 29). S prometejskim sramom označi Anders meje naše (ne)sposobnosti spoznanja  funkcioniranja naprav.  Moderni človek  upravlja z napravami magično. Ne  razume njihovega  mehanizma, zato  se podreja njihovi 'volji'.  Zanimivo je, da Anders ne išče več izvora odtujitve v nepovratnem oz. delno  neplačanem trošenju delovne sile kot Marx, ampak v delu  kot opravljanju  postopkov,  ki jih diktirajo stroji. Ta premik  je razumljiv,  če vemo, da so stroji v 20. stol. človeka nesmiselno razbremenili5. Gre tudi za razliko  med  delavčevo  občuteno izgubo sebe v 19. stol. in neobčuteno izgubo danes. Anders se ne ukvarja s problemom onesnaževanja okolja. Zato tudi ne ve,  da človek danes občuti alienacijo kot izgubi na drugi ravni  kot  v 19.  stol. Ne gre več zgolj za delno izravnavo  v enakovrednosti medčloveških  odnosov in polnega plačila za potrošeno  delovno silo.  Gre za prikrivanje in razkrivanja občutka totalne ogroženosti v smislu naraščajoče onesnaženosti našega planeta. Andersov prispevek  je  v  opozorilu, da se potreba po delu nadomešča  s potrebo po razvoju tehnike. Ne vidi pa, da prav ta potreba po delu sprevrača življenje organskega sveta v sredstvo življenja mehanskih naprav.

Andersov dvom v odpravo odtujitve s predpostavkami  istovetnosti človeka in narave, posameznika in družbe, svobodnega človeka  in ustvarjalnega dela je upravičen le z vidika mislečih, samonamenskih  naprav, ki ga moderni človek še vedno šteje za realizacijo motiva storilnosti. Šele z razrešitvijo nesporazuma  glede vprašanja (ne)uspešnosti civilizacije je možno ponovno osvajanje svobode. 

Človeka ocenjuje Anders (1985) po tem, kar ni, ker s človekom upravljajo stroji in ne obratno. Prikritost in odsotnost  človekove eksistence nista odvisni od narave ali od človekove odprtosti same, ampak od strojev. Z vsestranskim razvojem tehnike se ne  razvijejo vsestranske osebnosti, ampak armada  strežnikov.  Delavci služijo  delu, ki ga opravljajo stroji. Odtod izhajajo  naslednje posledice: delo delavcev je brez smotra. To pomeni, da ne gre za delo kot energeia,  ampak za delo kot anergeia. Pri tem nastaneta  dve možnosti: ali se nekaj samo zdi delavcem kot cilj, ali pa so  do cilja ravnodušni. V obeh primerih gre za oropanje  zadovoljstva pri nastajanju rezultata zaradi zunanjega cilja in notranje zadovoljstvo, ki ga človek čuti ob opravljanju prave dejavnosti,  pri avtomatiziranem delu, pri katerem je človekov napor  reduciran  na minimum, prihaja do degradacije, 3. 'imitatio instrumenti' pomeni, da je delavec  hlapec  stroja, ker  se mora ravnati po njem. V tem je Heglova dialektika  gospodarja in hlapca v odnosu stroja in človeka (Anders, 1985: 74-77). 

Zastarelost ali konec dela je v grožnji (popolne) brezposelnosti. Anders meni, da z rastočo avtomatizacijo pada število potrebnih. Empirične raziskave te hipoteze ne potrjujejo. V samem delu vidi Anders dvojni videz svobode: 1. osvoboditev dela od napora in 2. prosti čas pomeni svobodo (Anders, 1985: 107). Andersova ocena, a je industrijsko delo postalo nenaporno, je relativna. Hkrati z njegovo manjšo fizično napornostjo se je povečala intelektualna in psihična napornost. Anders vidi samo degradacijo  dela  in zato meni, da je delo izgubilo svoje  bistvo,  kar imenuje 'negativna intencionalna struktura današnjega dela'. Človek postane nevede objekt dela in  “vzgoje strojev” (paradoksalni Andersov izraz). 

V nasprotju z Marxom, ki je  menil, da delavec z odpravo odtujitve ne izgubi nič drugega kot okove, prisodi Anders delavcu strah, da z  njimi izgubi vse druge pridobitve. Bistvo odtujitve je v tem,  da  jih  delavci ne občutijo (Anders, 1985: 57). Ta model presoje  okov je podoben Platonovemu modelu sužnjev, ki gledajo odseve  ognja na steni votline in menijo, da gre za pravo spoznanje. Delavci so zaradi razdrobljenega in odvisnega dela izgubili orientacijo. Pri delu današnjih delavcev za stroji  vzrok  in učinek (skoraj) sovpadata. Učinek je (nepredvidljivo) večji  kot vzrok; služenje pa pomeni hkrati delovanje, izvajanje funkcij in upravljanje,  kjer  se briše meja med  subjektom  in  objektom, delavcem (surovino) in (upravljanim) proizvodom. Za takšne učinke izvajalci ne morejo (p)ostati odgovorni. Anders meni, da bi danes obšla  ljudi, ki bi jih osvobodili, smrtna groza. Brezzobi se  ne bi mogli hraniti z običajno hrano. Tu se pokaže, da se človek  ne more  osvobodi niti le s tehniko, niti brez nje. Z razlastitvijo naprav bi človek izgubil opredmetenje, ki pa pomeni tudi odtujitev. Anders dopolnjuje Marxovo analizo odtujitve v smislu' zamenjevanja subjekta in predikata' v dveh točkah:
1. izključeni smo iz soodločanja o efektih svojega dela, 
2.  tudi naše veselje do dela pripada tistim, ki jim služi in  ni naša lastnina  (Anders, 1985: 179). Subjektivno zadovoljstvo ne more  biti (edino) merilo osvoboditve dela, dokler delavec ne kontrolira posledic oz. učinkov svojega dela.

Znotraj  popolnega posredstvenja izgubi Kantov moralni  imperativ humanistični smisel. Vzgoja se sprevrže v svoje nasprotje. Če  še obstaja obli kovanje, potem  mi »ne  oblikujemo naprave,  ampak naprave oblikujejo nas« (Anders, 1985: 437). Ko nas stroji  prilagodijo  nase, nastane resnica kot ustreznost proizvodov in  ljudi  - adaequatio  producti et homini (Anders, 1985: 438). Takšna resnica je reducirana na natančnost gibov delavca pri stroju. To sicer  ni skladno s človekovo naravo, vendar kljub temu ustreza sistemu. Iz tega bi lahko sklepali, da je razosebljanje celo pogoj kvalificiranosti delavca za delo s stroji, ker je v  bistvu negirana vsaka človeška oblikovalnost. Tako tudi teza  o  vzgoji vzgojitelja7 pomeni zanikanje njegove narcisoidnosti in relativizacijo njegovega življenjskega izkustva.  Delitev  vzgojnega pojava je znak razdrobitve (individualizacije) družbe in obratno. Tehnična  prevlada  vodi k zamenjavi vzgoje z učinkovitostjo.  V orwellovskem svetu je možna le še vzgoja kot dresura, manipulacija in indoktrinacija, kar je v bistvu njen konec.

Anders  (1985: 440) meni, da je prisila potrošnje le sestavni  del terorja uporabe tehničnih naprav. Večinoma uporabljamo danes včerajšnje izume. Gre za tehnični 'panta rhei' in za zadovoljstvo v nesvobodi, kar pomeni negacijo Aristotelovega končnega  smotra (entelecheia) in  njegovo projekcijo v  prihodnost. Zvajanje človeka na sredstvo in surovino imenuje Anders (1985; 26) 'postcivilizacijski  kanibalizem'. Hkrati z opisovanjem posledic  logičnega postopka konverzije  subjekta  in predikata  (S-P = P-S) pokaže Anders tudi na njegove meje8.

2. 4. 1. Zastarelost in odvečnost človeka v mega-stroju

Tako Anders kot Mumford (1986) vidita v stroju deformacijo organskega sveta. Medtem ko Anders vidi v stroju le tehnično  napravo, pa  Mumford opredeljuje stroj v širšem smislu tudi kot  socialno organizacijo. Razlikuje delovni, vojaški in  birokratski  mega-stroj.  Birokracija je nevidna roka. Komunikacijski stroj  je primeren  za  upravljanje dela, brez katerega ne more delovati mehanski  stroj. Delovni stroj je bil izumljen zaradi varčevanja in  koncentracije dela. V njem je ekonomika  dela: čim manjša uporaba  delovne  sile za čim večji dobiček. Mumford izhaja  iz stališča, da  človek dela zaradi težnje po redu, zakonitosti, ravnotežju. To je težko doseči. Mehansko organizirano delo, ki ga izenačuje z akumulacijo in mehansko organizirana vojna, ki je zanj uničevanje se dopolnjujeta kot dva pola civilizacije. 

Po Mumfordu so pobudniki nove etike in nove religije hoteli postaviti vred note  v središče civilizacije, vendar  so  jih hitro absorbirale institucije, ki so delovale v nasprotju z njimi npr. srednjeveška katoliška cerkev. V današnjih alternativnih gibanjih se  izraža spontana reakcija na megastroj.  Zgodovina  mega-stroja kaže, da so spontane reakcije na kolonizacijo življenja in  delno destrukcijo starih kultur realne. Morda ima človekovo izumljanje produktivnost strojev tudi iracionalni pomen premagovanja  strahu pred naravo in spodbujanja strahu pred nevarnostjo, da strojev ne bi mogel več kontrolirati. Zato se mu sprevračajo vrednote, cilji in stremljenja pri vzgoji (razuma in emocij) v svoje nasprotje.

Protestantska  delovna  etika je dala prednost  osebnemu  podjetništvu  kot sredstvu samoizpopolnjevanja. Danes gre za  drugačno etiko  samoohranitve. Mit (mislečega) stroja prinaša uspeh, bogastvo in  moč samo  nekaterim na račun drugih. Zaradi narcizma tehnike  (Mumfordov izraz), ki je jedro narcistične kulture, je človek samega sebe predelal nazaj  v surovino in sredstvo. Narcistično samoljubje človeka kot cilja ni  vprašljivo v smislu samo refleksije in samokritike le tedaj, če vse  spremeni v sredstvo. Z analizo bombardiranja Hiroshime (1945) pride Anders do sklepa, da je učinek dela tem manj predstavljiv, čim večje je razdejanje.  Eksplozija  atomske bombe mu  pomeni  konec  vsakega smisla dela  in odgovornosti za njegove učinke. Znano je, da zaradi delitve ostaja bistvo dela delavcem nepregledno. 

Značilnost današnjega dela je v tem, da je moralno nevtralno. Gre za izgubljanje meje med normalnimi in abnormalnimi ter med  odgovornimi  in neodgovornimi dejanji. Ker noben, še tako  slab  posredstven cilj dela ali vojne, ne more oskruniti storilcev, se tudi množični ubijalci ne čutijo krive. Tudi samonadzor ni izhod iz tega  stanja psevdo-družbene realnosti. Že Gorz (1983) je  v  delu Zbogom proletariat pisal, da stroji za samo izobraževanje in  za samodiagnostiko služijo kapitalističnim družbam za uvajanje samonadzora.  V tej družbi razpolaga vsak s sredstvi  za preverjanje skladnosti z normami in izključuje vse, kar odstopa od njih. Andersovo razumevanja popolne odtujitve sledi  praksi  nihilizma industrijskega  dela in izhaja iz predpostavk, da 1. onkraj prisilnega dela človek nima pomembne aktivnosti, 2. obstaja nepomirljivo nasprotje med delom in prostim časom,  3. se z redukcijo dela izgubi tudi človek. Med stroji in človekom  ni  jasne  meje. Obstaja stalna nevarnost redukcije človeka  na stroj kot v filmu Matrica.  

Delo v postindustrijski družbi ni tako brezosebno in  brezizhodno odtujeno kot ga opisuje Anders. Delna obogatitev (enrichment) dela sloni na spoznanju, da se finančni kapital ne more oplajati  brez človeškega dejavnika t. j. brez kapitala sposobnosti in znanja. Zato  so delavci v razvitih državah prevzeli tudi del  odgovornosti pri upravljanju dela. Pozitivna stran Andersove kritike odtujitve je v zavrnitvi tehnokratskih vizij razodtujitve. 

Človekovo podrejanje strojem je v krizi. Ni jasno, kakšen je izhod iz nje. Za Navilla (1979) pomeni  avtomatizacija  samostojnost delovanja kateregakoli tehničnega sistema. Posamezniki so v  procesu avtomatizacije manj odvisni od ritma strojev in bolj od  delovnega tima. Zato so v dvojnem odnosu do strojev: po eni strani so bolj svobodni od njihovega ritma, po drugi strani pa manj, ker morajo zanje stalno skrbeti  (Naville, 1979:158). Za Navilla ima razvoj avtomatizacije odtujevalne in ne odtujevalne učinke. Tudi Kukoć (1988) meni, da odtujitev ni usoda, ker se z njo človek  ne bo nikoli sprijaznil in se ji bo upiral. To pomeni, da ni  možna popolna osvoboditev niti popolna odtujitev.

Mumford (1986) meni, da obstajata v vsej zgodovini  razvojni težnji h krepitvi in k slabitvi družbe kot megastroja. Danes gre očitno za njeno krepitev. Če namreč govorimo o človeku prilagojenih tehnologijah, to še ne pomeni, da so se v svetovnem merilu tudi uveljavile. Anders opisuje odtujitev na osnovi ponižanja dela (pritiskanje na gumbe). V 20. stol. pa obstaja tudi razvojna težnja  rekvalifikacije.  Kakor je njegova razlaga dela po eni strani pretirana,  pa po  drugi kaže na delno neodpravljivost odtujitve,  ker prikriva delno pozitivno vrednotenje  industrijskega dela. Dokler sta odpor proti delu in možnost izbire drugačnega dela še možna, boj za smisel dela ni izgubljen. Vojaški spopadi na ozemlju nekdanje Jugoslavije kakor tudi na  nekaterih drugih delih sveta kažejo na še nepreseženo militarizacijo industrijskega dela, ki je v tem, da sta njegova množična disciplina in organizacija v službi navideznih višjih ciljev obstoječe oblasti.  Nezaključenost  dela vodi do izpraznjenosti  njegovega smisla. V etnocidni in posredno tudi genocidni politiki s tehnologijo uničevanja in banalizacijo rutine se kaže brezsubstančnost dela,  ker  se  ukazi izvršujejo ne glede  na njihovo vsebino. 

Avtoritarna deblokada  potlačenih instinktov ustvarja  z  novimi blokadami (ječar je jetnik svojega  jetnika)  nesmiselnega  logičnega  kroga, ki ga morda lahko razpre le postmoderna vrednota 'pustiti biti'. Sramotni madež civilizacije je v tem, da te  slabosti industrijskega dela, ki mu dajejo središčno vlogo, še  niso odpravljene. Kritika središčne vloge dela je zato kritika njegove odtujitve in nesmiselnosti ne le upora, ampak tudi revolucije, ki se zaplete sam vase.

2.5. Razvojni dejavniki dela in njihove omejitve 

Novoveški subjekt je začel delati vse iz nič, ker se ni mogel več sklicevati na podedovane privilegije. Ni mogel razviti novih pogojev industrijskega dela, dokler ni  negiral  starih, fevdalnih pogojev. Njegova lastna ničelna startna pozicija mu daje pravico, da poimenuje z delom vse, kar je napravil s svojimi sposobnostmi. V naturalnih družbah vsaka generacija prevzame vzorce načinov socializacije  in dela od prejšnje generacije. V novem veku  pa  si mora subjekt privilegije šele pridobiti s sposobnostmi. Statusni privilegiji  so v konkurenčnem boju začasni, vendar imajo  višji sloji  prebivalstva  takšne socializacijske vzorce, da  jih laže ohranijo in reproducirajo kot nižji sloji. Še vedno  nimajo vsi ljudje  možnosti izbire tistih (redkih?) del, ki so najbolj  smiselna za njih in skupnost. Nima smisla zamenjevati izraza delo s kakim  drugim  izrazom v času, ko večina še išče delo  in  razvoj dela ni končan.

V  novem veku se hkrati s členitvijo različnih komponent dela in njihovega proučevanja odpre vprašanje, katera komponenta  prevladuje.  Človek si kot producirajoči produkt odpira  nove možnosti znotraj dvojne presežnosti dela. Dokler je bil človek osnovna pogonska sila dela, je določala meje dela fiziološka komponenta.  V novem veku, ko prenese človek bistven del po gonske moči na stroj, izredno izstopi tehnološka komponenta kot vzlet civilizacije.

S stališča tehnološke komponente dela9 so pomembne naslednje etape 'dolgih valov' evropske industrializacije:1. obdobje začetne mehanizacije - parni stroj, mehanizirana  statev  od francoske revolucije do l. 1848, z viškom ob koncu  Napoleonovih vojn; 2.  obdobje  železnic od l. 1848 do sredine  90.  let  prejšnjega stoletja z viškom v l. 1870; 3. obdobje elektrifikacije od l. 1895 do konca 2. svetovne vojne,  z viškom na predvečer prve svetovne vojne;4. obdobje množične motorizacije od konca 2. svetovne  vojne  l. 1945  s  pospešenim razvojem do l. 1967/73; v tem  času  gre  tudi za študentski upor l. I968 in naftno krizo v l. 1973  s počasnejšim razvojem, ki še ni končan; 5. novo obdobje množične kompjuterizacije (Huber, 1986: 13). Iz te sheme ni težko videti, da smo na prehodu iz 4. v 5. fazo. Množični motorizaciji z avtomobili sledi množična kompjuterizacija, ki ji pripisuje Huber (1986) tudi militaristični pomen, ker so računalniki povezani mrežno s telekomunikacijami, sateliti in  ti z raketami. Prihodnje ključne industrije bodo računalniška, letalska, biokemična, telekomunika-cijska in industrija energetskih naprav. Z množično kompjuterizacijo se obdobje industriali-zacije  z vojaško organizacijo tovarne končuje (Huber, 1986: 126).  Ekološka gibanja prinašajo decentralizacijo, deregulacijo, desinhronizacijo in pluralnost oblik. Postmoderni tehnološki sistemi  ne bodo mogli delovati na principu represije, sicer ne bo možna interakcija med človekom in stroji. Svet življenja in svet tehnike/tehnologije postajata drug drugemu pogoj in omejitev kot odnos med spontanostjo in organiziranostjo, pomanjkanjem in presežkom. Današnja stopnja razvoja tehnike/tehnologije nas vrača k  vprašanju začet nega razmerja med zunanjo in notranjo presežnostjo  proizvodnega dela in njunih omejitev. Izvor zunanje (in posredno tudi notranje) presežnosti industrijskega dela je v razvoju  tehnološke  in ekonomske komponente. Že v evropskem srednjem  veku  se začne  uveljavljati  ekonomsko-tržni motiv dela, ki je  vezan  na tehnični napredek. 

V moderni je ekonomski pojem dela funkcioniral znotraj mehanicistične paradigme, v kateri je bil  človek (homo faber)  reduciran na umetni ritem strojev. Za Engelsa  (1950)  je ekonomski pojem dela nastal za osnovi fizikalnega. Pri tem ni jasno, ali je bilo prej odkritje mehanske ure kot prototipa mehanskih  strojev (Mumford, 1986) ali pa trgovina kot oblika blagovno  denarnih odnosov. Za moderni pojem sta obe komponenti bistveni, ker pojasnjujeta povečevanje produktivnosti dela za menjavo in  potrošnjo. Vendar Engels hoče pojasniti prenos pojma dela iz ekonomije v posebno  fizikalno teorijo kaloriko (Engels, 1950: 293). Ekonomist se ne zanima za fizikalno vprašanje, koliko toplote sprošča parni stroj pri prevozu določenega bremena oz. tovora. Zanima ga, ali se prevoz splača. Niti fizika niti ekonomista pa ne zanima več skrivnostna predstava vernikov kargo kultov, po kateri njihovi predniki pripeljejo tovor z ladjo iz daljnih krajev za kritje revščine. Ideja ponovne razdelitve bogastva pa ni postala neaktualna v socialni politiki. Razlikujemo med zunanjo presežnostjo dela, ki je v poseganju človeka v zunanjo naravo in notranjo presežnostjo, ki je v  spreminjanju lastne narave. Vsaka presežnost ima tudi omejitve.  Zunanja je v stopnji razvoja proizvajalnih sil in odnosov, notranja pa je v  stopnji  razvoja sposobnosti. Zunanja in notranja presežnost imata še druge razsežnosti. 

Zunanjo presežnost dela členi Engels na delo v ekonomskem, fizikalnem in fiziološkem smislu. Fizikalni pojem označi z izrazom 'work', ekonomski pa z 'labour', kar ustreza paralelnima izrazoma v nemškem jeziku 'Werk' in 'Arbeit' (Engels, 1950). Zunanja  presežnost dela implicira notranjo, ker človek  ne  dela samo zaradi nuje preživetja, ampak tudi zaradi samoaktualizacije. Utilitarna oz. ekonomsko pridobitniška moč dela ni nujno negativna.  Če je ekonomska komponenta samonamenska v tem smislu, da je kopičenje materialnega bogastva edini smisel življenja, onemogoča razvoj osebnosti. Če pa je podrejena ciljem osebnostnega razvoja, tako da je določena stopnja družbenega in individualnega  materialnega bogastva pogoj za razvoj duhovnega bogastva, ima lahko spodbudno  vlogo. Ta povratna, pozitivna zveza dela z osebnostjo je bistvena za oceno vzgojne komponente dela kot kompleksa vrednotnih odnosov. Nekateri sholastiki, utopični socialisti in socialistični ideologi so bili prepričani,  da  vse  dejavnosti izpopolnjujejo  delavca. Ker pa nima vsako delo pozitivnega  povratnega učinka na posameznika, tudi ne more biti vzgojno. 'Vzgojnost' dela z negativnimi učinki na posameznika je lahko v tem, da si  leta  poišče  delo, ki ga osebno bogati. To  pomeni, da  ima ambivalentnost pozitivnega in negativnega emocionalnega in racionalnega odnosa do dela, sredstev in ciljev (proizvodov, plačilo), revščine in bogastva le pogojno vzgojni pomen. Delo je  bilo  v naturalnih  družbah garanje z velikim fizičnim naporom, ki  je ljudi izčrpaval, vendar so ti negativno moč dela delno omilili  s pogostimi prekinitvami, petjem, plesi, razgovori.

Meje dela so odvisne od različnih vrst  pomanjkanja: v predindustrijski družbi zemlje, v industrijski kapitala in v informacijski  informacij in znanja. Na osnovi te predpostavke  Kirn (1988; 1280)  predvideva, da bodo omejitve v znanju v novem,  informatiziranem proizvodnem načinu zaostrovale in  blažile   fizične, ekološko - polucijske in ekonomske omejitve. To vodi k  različnim vrstam monopola (1. fevd, 2. monopolna podjetja, 3. informacijski monopol  na družbeno-ekonomske in politične odločitve). Kriterij razvitosti družbe  je v razpolaganju z informacijami. Informacija je  moč, ker se ohrani njena uporabna vrednost pri  prenašanju s stališča določenega  interesa. Kljub temu pa  sam  prenos  terja potrošnjo energije. Danes postaja obdelava informacij za vse veje gospodarstva pomembnejša kot obdelave materialnih  surovin.  Na področju informacij se poglablja razlika med razvitimi in  nerazvitimi. Strah nerazvitih pred informacijskim imperializmom, ki se izraža  v  stališču, da države, ki izvažajo opremo za obdelavo podatkov,  izvažajo tudi ideologijo, kriterije vrednot, moralne norme in filozofijo življenja, skuša premagati s proučevanjem možnih učinkov novih tehnologij. 

Informacije odpirajo tudi pot  k pluralizmu  interesov. V prihodnosti se bomo še bolj  kot doslej soočali s problemom pomanjkanja ustreznih  informacij  za  reševanje globalne krize in vzdrževanja  ravnotežja življenja. Specifična težnja novoveške- ga človeka je v tem, da nekaj napravi iz  svojega življenja (vrednota doseganja) in iz sveta.  Notranja in zunanja presežnost dela sloni na zvezi med vrednoto  doseganja in intenzivnostjo ekonomskega razvoja. Družbe, v katerih se je ta vrednota inkarnirala v vedenju vseh njenih članov, so dosegle intenzivni gospodarski razvoj. Razvite, zahodne družbe te  vrednote privzgajajo  funkcionalno in intencionalno v šoli. V teh  družbah ne  vodi več učinkovitost zgolj v različne  oblike potrošništva, ampak  tudi k težnji po rasti osebnosti in k samorealizaciji.  To pomeni prepletanje zunanjih spodbud in notranje motivacije. Delo lahko pomeni več kot zgolj sredstvo za preživetje (za  zadovoljevanje drugih potreb), če postaja lastna potreba. To nadalje pomeni,  da ima delo manj negativnih učinkov na človeka kot pozitivnih. Če si človek delo organizira tako, da doseže hkratno spreminjanje  zunanjega sveta in njega samega, to pomeni tudi  negacijo tehnološkega determinizma  oz. socialnega inženiringa. Samo v interakciji lahko nek cilj dosežemo po načelu ekvifinalnosti z različnimi sredstvi in obratno- z določenimi  sredstvi lahko dosežemo multifunkcionalno več ciljev. Glede na ta model bodo  v prihodnosti vrednote, ki se nanašajo na celoviti smisel življenja in dela, postale najpomembnejši (samo)regulativi. 

Predelava (človekove) narave, ki je dirigirana v  imenu  države, partije, birokracije ali tehnike vodi v totalitarizem. S tega vidika gre za ideologijo proizvodnje. S stališča dela kot enostavne reprodukcije za zadovoljevanje lastnih potreb skupnosti je  industrijsko delo kot posredna predelava narave bistveno presežno. Na predpostavki  dvojne presežnosti dela sloni  praktična izpeljava vzgoje iz dela in za delo. Če so posamezniki preveč odtujeni,  ne morejo  razvijati subjektivnih komponent dela in tudi ne lastne osebnosti. Človek se je v novem veku z linearnim, analitičnim mišljenjem  obrnil v materialni svet zaradi potrebe po spreminjanju in obvladovanju tega sveta. Zato je tudi opustil prejšnji kontemplativni način življenja. Šele sinteza aktivnega in kontemplativnega življenja s 'kibernetskim, spiralnim  mišljenjem' (Vester, 1983)  pomeni obojestransko presežnost dela/dejavnosti.  Iz tega sledi, da se obe presežnosti dela lahko dopolnjujeta ali  izključujeta glede na prevladujočo znanstveno paradigmo. 

Optimistične prognoze razvoja dela skušajo preseči dosedanje blokade notranje presežnosti dela z zunanjo presežnostjo. Doslej  je prevladovalo stališče, da se notranja presežnost ne more razvijati  zaradi zunanje presežnosti. Delo ne more biti brez vpliva  na posameznika  kot psihosomatsko bitje.  Poneumljanje,  otopevanje, frustracije, nevrotiziranje, poklicne bolezni, poškodbe pri  delu posameznikov so znaki negativnih, odtujevalnih vplivov dela, ki vodijo k dezintegraciji osebnosti. Razlogov za takšno stanje  je lahko več: slaba identifikacija posameznikov z delom, slaba usposobljenost, slabi pogoji dela, zastarela tehnologija,  konfliktni proizvodni odnosi in neustrezna zaposlenost. Nima samo prekomerno trošenje delovne sile škodljive posledice za zdravstveno stanje delavcev,  ampak tudi pomanjkljivo trošenje. Razvoj dela vsebuje pozitivne in negativne strani. 

Avtomatizacija omogoča oblikovanje celovitejših  delovnih nalog, ki vključujejo  več  intelektualnih funkcij, ker mora delavec, tudi sam reševati probleme. Potreba po skrajševanju delovnega časa sloni na spoznanju, da  je tem večja verjetnost deformacij osebnosti, čim dlje  časa  traja enolično  delo. Po eni strani je res, da imajo nezrele osebnosti negativen odnos do dela, kar se kaže v pogostih prekinitvah  dela (odsotnosti  z  dela, bolniške), po drugi strani pa delavci,  ki enolično delajo, ne delajo kot kreativne osebnosti. Funkcionalna vzgoja  dela je v tem primeru lahko v nasprotju z (idealizirano) intencionalno vzgojo šole. Lahko bi govorili o benigni spirali razvoja produktivnosti do platoja učenja in osebnosti in maligni spirali obojestranske stagnacije pri nezrelih osebnostih in  njihovi slabi produktivnosti. 

Obljube, da v postindustrijski družbi delo ne bo več usmerjeno  v enostransko, parcialno učinkovitost, ampak v celostno  kvaliteto, se nam zdijo danes premalo prepričljive. Kako bo delo  postalo bolj individualno, intelektualno, integralno,  simbolno,  visoko kvalificirano, informacijsko-mrežno, deprofesionalizirano, timsko soodvisno in lastno (angl. ownwork – nem. Eigenarbeit) za razliko od dosedanjega nujnega, industrijskega, ekonomsko pogojenega-pridobitnega, ekstenzivnega, instrumentali-ziranega, odvisnega, odtujenega,  parcializiranega, specializirane ga  in heterogenega množičnega, mezdnega proizvodnega dela? Družba in posameznik bosta gojila delo zaradi notranjih, imanentnih kvalitet, kakršne  so vitalno funkcionalni užitek, osebno ustvarjalno zadoščenje,  doživetje sproščenosti,  osebne veličine in etične  vrednote  dela (Trstenjak, 1979; 223). Pri uveljavljanju notranjega načela samodejavnosti  bo imela odločilno vlogo samovzgoja. Za drugi  ali trdi val je značilna ekstenzivna rast, standardizacija, sinhronizacija, koncentracija in centralizacija. Vprašanje uravnoteženja 'reprodukcije stvari' z 'reprodukcijo ljudi' vključuje sintezo elementov matriarhalne in patriarhalne kulture, materinske in očetovske vzgoje. Materinska vzgoja je v pretežni meri še vezana na domače, neformalno delo mater,  kakor je po manjkanje očetovske vzgoje pogojeno z odsotnostjo očetov od doma. Motiv pomanjkanja pogojuje prevladovanje zunanje presežnosti in smotrnosti dela. Dokler je bilo zunanjih potreb malo, je bilo tudi malo potrebe po delu. Velja tudi obratno: »čim več je življenjskih sredstev, tem več je potrebe po delu« (Trstenjak, 1979: 223). Zato človek danes dela celo več kot je nekoč v smislu večje produktivnosti, storilnosti in z večjim užitkom (Trstenjak, 1979: 153). Pri tem gre za interiorizacijo zunanjega smotra do določene  stopnje, čeprav  to  ni nujno profitni motiv. »Neposredni vzgojni dejavnik, ki delavca nagiblje k pridnemu in vestnemu delu, je vzvratno učinkovanje« (Trstenjak, 1995; 186). To je pogojevanje s kaznimi. To vodi k notranjemu nadzorniku, ki  se oglaša  v delavcu samem, ko ugotavlja, da je z  nepoštenim  delom škodoval samemu sebi. Gre za ponotranjenje norm. Brajša opisuje, kako se delavec navadi na solidarnost s podjetjem s četrtim socialnim rojstvom. Dokler bo družbeno delovna morala na stopnji dresirane živali, ki se odziva le na dražljaj 'plačilo za kazen', samoupravljanje ne more zaživeti. 

Avtomatizacija je danes  po neprestanem teku proizvodnje bližje ideji 'perpetuum mobile' kot človek, ki ne more samo delati. Umetna zasvojenost z delom je danes še bolj nevarna kot  naravna, ker se fiziološka in psihološka meja s tehničnimi podaljški čutil relativirata oz. pomikata navzgor. Veliko naših emigrantskih  delavcev v tujini nima prostega časa, ker delajo tudi v prostih dnevih ne glede na višino mezde. Ta pojav prekomernega  zaposlovanja označujejo v ZDA z novim izrazom 'mooshining'  (Gašparović, 1990; 22). Na Japonskem imenujejo prezgodnjo smrt zaradi dela 'karoši', medtem ko imenujejo metodo nenehnih izboljšav (angl. permanent quality improvement) v proizvodnji 'kaizen' (Rifkin, 1995). Tudi O umetni pogojenosti dela lahko govorimo v širšem smislu, odkar je človek začel uporabljati orodja, v ožjem smislu pa šele v  industrijski  družbi,v kateri je tehnika/tehnologija spodbuda razvoja človekovih sposobnosti. Enostransko (tehnokratsko pragmatistično in funkcionalistično) razumevanje te spodbude vodi k zasvojenosti z delom, ki je družbeno-sistemsko pogojena. Volčja lakota po presežnem delu je naraščala od posameznih kapitalistov prek manjših kapitalističnih združenj do multinacionalk. Storilnostne družbe s stimuliranjem potrošniških potreb stimulirajo potrebe proizvodnega dela. Pragmatična funkcionalnost dela je v 'achievement' motivu, 'nekaj doseči', kar pomeni tudi »napraviti kaj iz svojega življenja«. Zasvojenost z delom je skrajna predanost  delu  (oz. celovita zaposlenost v  smislu 'job involvement'), ki pomeni visoko stopnjo identifikacije lastne osebnosti z delom kot sredstvom samospoštovanja. Za takšno osebnost pomeni  služba (job) središčni  življenjski interes. 

Celovito predanost delu  so  vsaj nekatere  empirične  raziskave potrdile kot izvor uspeha.10 Predanost laže razvijejo visokokvalificirani delavci kot nižje kvalificirani.  Ti so bolj izpostavljeni  negativnim lastnostim dela kot so: pretirana utrujenost delavcev, izogibanje zakonskih obvezam delo dajalcev npr. plačilu davka, izpostavljanje  nekvalitetnega dela, nesrečam pri delu, zmanjševanje možnosti zaposlovanja nezaposlenih kot visokokvalificirani. Delo se razvija od enostavnega k vedno bolj kompleksnemu, od pretežno manualnega  k pretežno umskemu, od  konkretnih  opravil  k novim stopnjam abstraktnega dela. Takšen razvoj opazimo tudi pri osebnosti, če jo opredelimo kot zgodovinski producirajoči produkt. Nasprotna teza govori o zaostajanju individualne, a še nedozorele osebnosti  za dosežki civilizacije. Razvoj dela ne poteka  zgodovinsko  linearno, ampak protislovno s številnimi prekinitvami. V novem veku dobiva delo pragmatični, proizvodno funkcionalni, utilitarni in tehnični (ne)smisel. Izredno se povečuje pozitivno ustvarjalna in destruktivna-genocidna moč dela. Zaradi razvoja človeku prilagojenih, transproduktivnih, konvivialnih tehnologij, kulturnega pluralizma in demokratične vzgoje  pričakujemo vzpon odgovornih posameznikov in elit. Presežnost proizvodnega dela je razvidna iz  presežnosti  znanja kot ene iz med njegovih glavnih sestavin. Hkrati z razvojem tehnologije in dela se spreminja tudi pomen znanja od ponavljajoče izkušnje za ponavljajoče postopke prek uporabno-inovativnega, ki ga pogojuje nenehno revolucioniranje proizvajalnih  sredstev,  do empatičnega zaradi spoznanja odvisnosti učinkovitosti od socialnih odnosov. Industrializacija je doslej vključevala predvsem naravoslovno  znanje zaradi naraščajočih potreb po materialnih dobrinah, sedaj pa vedno bolj vključuje tudi družboslovnega. Če ne bo začelo prevladovati znanje o ljudeh, ne bo možna proizvodnja po meri oblikovanja človeka. Šola vzpostavlja interakcijo z  novimi  pogoji dela in tehnologije, ko s  sintezo  splošne in strokovne izobrazbe pripravlja učence na spremenljivo prihodnost in  zlasti na možnost opravljanja več različnih poklicev. Takšna izobrazba  vključuje emancipacijsko vzgojo, ki je komunikacijsko dvosmerna, empatična in pozitivno selektivna. 

Domet emancipacijske (samo)vzgoje je v: 1. dometu komunikacijske kulture v danem okolju, odpiranju notranje, psihološko - komunikacijske presežnosti dela, 2. odpiranju prostora za uveljavitev stoičnih vrednot 'biti' nasproti epikurejsko utilitarnim, potrošniškim vrednotam 'imeti'. V novem veku je postal vsak posameznik potencialni ali aktualni delavec.  To lastnost lahko uporabimo kot model za vrednotenje njegovega osebnega smisla in njegove pedagoške  komponente. Če je cilj  posameznika potrjevanje njegove osebnosti in človeške vrste, lahko različna dela različno vrednotimo na skali generičnosti. Najvišjo vrednoto  dosežejo  kulturna dela, naj nižjo pa vsakdanja ponavljajoča opravila. 

Kulturna  dela so dovršena v njihovi enostavni popolnosti s sklenjeno  formo  in duhovno zbranostjo. Pojem dela je v skladnosti pojma, predstave in zaznave. Takšno osebno angažirano, kulturno delo  je že imanentno  vzgojno po svoji transcendenci in trans formaciji naključne empirične danosti. Kjer se spoznavno-vrednotna naravnanost subjekta nesrečno križa z zakonitostmi oblikovanja čutnega gradiva oz. informacij, ne more nastati skladno delo. Delo je način predelave in preoblikovanja snovi, energije, informacij  in znanja. Splošnost dela je v globini njegove  sporočljivosti in (trans)formativnosti. Njegova  samonamenskost vključuje avtentični del 'sebe samega' in  skupnosti. Kulturna dela transcendirajo vsakdanjo kratkoročno koristnost  in v tem smislu se zdijo samo namenska. Njihov namen je drug. Vsebujejo  pozitiven čustveni  naboj, orientacijo  človeka  v  svetu, obujajo nacionalno, kulturno,  humano in vrednotno zavest. To  so dela  z notranjo presežnostjo, zveznim trajanjem  in  realizacijo notranje potrebe po lepoti in dobroti11.

Zaradi novoveške zamisli gospostva dela pogosto pozabljamo na  njegovo notranjo razsežnost. Nimajo vsa dela subjektivnega zanosa in ponosa trajne vrednosti. Množična proizvodnja je prinesla s seboj nekvalitetnost in netrpežnost izdelkov zaradi zunanje uniformiranosti. Statični svet vidi v delu predvsem omejitve. V teh omejitvah  so tudi odlike trajnosti, trdote in trpežnosti, ki so  se  v novem  veku izgubile (Arendt, 1969). Verjeti v spreminjavalno  in prisvajalno moč dela v dinamičnem svetu aktivnega življenja pomeni postavljati subjektivno-notranjo in objektivno-zunanjo presežnost pred njune omejitve. Današnji paradigmatski lom  izpostavlja dilemo primarnosti meja ali presežnosti dela. Če je šlo na začetku industrializacije bolj za transcendiranje meja12, gre pa danes za spoznanje meja enostranskega, vnanjega transcendiranja. 

2.6. Analiza Sizifovega dela

Prometejski  humanizem je razvijal predvsem  zunanjo  presežnost. Vzgoje ni brez človekove potrebe po preseganju samega sebe,  ker mu  šele to omogoča pot navzgor. Človek, ki dela zaradi  notranje praznine,  je odtujen. Mnogo ljudi je odtujenih, a  za to ne  ve. Zanimivo je, kako skuša novoveška vzgoja, ki je v bistvu delovna, razvijati  notranjo razsežnost človeka. Ker je za Marcuseja13 delo  apriori  odtujeno, ga mora navsezadnje zamenjati z igro. Redukcionizmi  ne  nastajajo samo v pojmovanju dela, ampak tudi vzgoje. Redukcionizmi so v bistvu priznanje neuspešnosti razvoja notranje presežnosti človeka. Za zaprto avtokratsko kulturo  je značilno reproduktivno znanje in vzgoja kot indoktrinacija. Zato tudi danes manjka v šoli vzgoja za vrednote in še posebej za ustvarjalnost kot vrednoto. Rutinskemu delu manjka notranja  presežnost empirično danega.

Rutinskost fizičnega dela brez tehnične pomoči nazorno opisuje Mit o Sizifu. Antihumanis-tična stran Mita kaže na stalno odtujitev. Po Camusu (Camus, 1963: 118) si je treba Sizifa predstavljati  kot srečnega v svetu brez gospodarjev. Med odmorom, ko sestopa h kamnu, lahko razmišlja. Višina gore, na katero Sizif privali svoj kamen, pomeni plato učenja. Dlje ne more. V tem se pokažeta zunanja in notranja nepresežna meja dela. Zunanja meja dela je v tem,  da mora človek delati vedno znova, kar občuti kot absurdnost obsodbe oz. kazni. Zunanja meja je po eni strani v ponavljajočem vračanju na začetek - neodklonljivosti zadane naloge, po drugi strani pa  v nemožnosti izboljševanja pogojev in rezultatov dela. Sizif namreč ne  more delati preko objektivno danih  možnosti in subjektivnih zmožnostih  kot svojih notranjih omejitvah.  Notranja  presežnost dela  je  v tem, da Sizif odkrije smisel absurda dela in  namig sreče, zunanja pa je v tem, da delo ne predstavlja več tuje usode,  ampak  njegovo last no, ker je gospo dar kamna. Sizif je subjekt  in objekt dela, ker svoj ponavljajoči napor subjektivno doživlja kot upanje na zmago in streznitev odtujitve. Sizif tako spremeni  le subjektivni odnos do dela, ne pa  tudi objektivnih pogojev dela.  V tem je tudi domet novoveške vzgoje za delo in reform vzgoje. Kamen je simbol proizvajalnega sredstva za 'vzgojo' vztrajnosti, marljivosti in sreče pod pogojem razumne  dejavnosti.  Sizif je pri Homerju najpametnejši med smrtniki. Pri Camusu (1980) je Sizif močnejši od kamna. Sprememba srca spremeni tudi kamen (Lukas). Sizifovo delo ima podoben pomen kot Penelopino tkanje – vsakokrat začeti znova od začetka. Kljub temu si Sizif z aktivnim udejstvovanjem podobno kot Heglov (Hegel, 1952)  hlapec pridobi  samostojno samozavest. Camus ni videl, da ni dovolj, če mora človek sam pred seboj odgovarjati za svoje delo. Dokler dela po  zakonitostih narave,to ni težko, ker struktura delovnega procesa ustreza strukturi dejanskosti.  Problem nastane šele tedaj,  ko  človek zaradi dela po napačnem programu vedno znova neuspešno  skuša popraviti napako. Aristotel, Hegel in Marx ocenjujejo delovni proces pozitivno glede na dosežen cilj.  Sizifovo  delo  pomeni stalno  prakso  človeka, ki mora v 20. stol.  pristajati  znotraj zaprtih ideologij na robotizacijo in iluzorično srečo. Sizif je lahko kot robot s svojim delom zadovoljen, ker se ne počuti (več) kot  žrtev sistema, s stališča 'razvoja vseh sposobnosti' je  pa njegova 'lastna' usoda tragična, saj doseže najmanj, kar bi lahko dosegel kot homo sapiens. Sizifovo delo in ne delo homo sapiensa je  sinonim  za odvečno in nepotrebno delo. Sizif  odpira  dilemo vzgoje za uniformno ali vsebinsko bogato in raznoliko delo  vseh. Zato Camusov Mit o Sizifu ni pomemben samo po sporočilu o nevarnosti  umetne zaznamovanosti in zasvojenosti z delom, ampak  tudi po dilemi  sreče robota ali sreče človeka.  Prometejski (anti)humanizem14 te dileme ne razrešuje. Proces robotizacije se kot oblika instrumentalizacije nadaljuje. Že druga, dvoročna  generacija  robotov prekaša Sizifa po kompleksnejših funkcijah. Sizif predstavlja začetno stopnjo robotizacije v smislu instrumentalizacije lastnega telesa in razuma. Robotizacija dela se v razvitem svetu (Japonska, ZDA, Z. Evropa, dinamične azijske države)  nadaljuje zlasti v avtomobilski industriji. 

Sizifovo  in Penelopino delo je tipično entropijsko delo.  Entropijska dela opredeljuje Južnič (1990) kot dela, katerih  rezultat je hitro izničen. Dela smetarjev, redarjev, policajev, čistilcev, kuharjev itd. so entropijska. Nobena tehnična izboljšava kuhanja, pospravljanja, nadzora, čiščenja ne pomeni osebne obogatitve, če je delo neprekinjeno. Tudi Arendtova (Arendt, 1969: 101) meni, da so vsakodnevna dela za vzdrževanje  čistosti sveta ponavljajoča in niso tista herojska dela,  ki so jih v srednjem veku označevali z izrazi 'arebeit, labor, travail'. Šele z vidika del, ki so namenjena ohranjanju in razvijanju  kvalitete  človekovega bivanja in ne le vzdrževanju reda  kot entropijska dela, se pokaže velika nevarnost neobstojnosti rezultatov dosedanjega proizvodnega dela. So dela, ki služijo za  vzpostavitev ravnotežja pri zadovoljevanju osebnih potreb.  V družbi  s kompleksnim delom in pomanjkljivim servisira njem  visoko rizičnih  strojev (npr. v nuklearkah) je tudi njeno ravnotežje kompleksno  in dinamično, kar pomeni, da  vedno znova nas topa nevarnost njegove izgube v katastrofi. Vsa človekova evolucija je lahko le avanturistična, entropična igra z 'ničelno vsoto', ker je 'rizično bitje v rizični družbi' (Beck, 1986).  

Vsebina del za ohranitev kvalitete življenja je v tem, da z njimi sedaj živeča generacija omogoča življenje tudi prihodnjim generacijam. Ne gre več (samo) za to, da se zagotovi normalna reprodukcija stvari sedanji gene raciji, ampak predvsem za to, da se  omogoči smisel življenja prihodnjim generacijam. Ta dela terjajo najvišje (med)osebnostne kompetence. Množična, kolektivna ali individualna dela za golo preživetje nastajajo običajno po naročilu drugih  (cerkve, države, podjetnika, kontrolorja, stroja, itd.), njihovi nosilci nimajo druge izbire kot delati za zadovoljstvo drugih.  Običajno  takšna dela ne terjajo  višjih razvitih sposobnosti  za svojo izvedbo. V tem primeru tudi niso osebnostno tranzitivna. Če delo pušča posameznika ravnodušnega in ne postane njegova lastna potreba, nima vzgojne vrednosti.

Potreba  po delu se ne bi mogla razvijati, če človek ne  bi  tudi svobodno izbiral dela in ne bi shranjeval najprej orodja, kasneje stroje in danes avtomate za delo. Zadovoljevanje potrebe po delu je  sredstvo, pogoj in celo cilj  zadovoljevanja  materialnih, socialnih  in  psiholoških potreb. Ne gre samo za to, da  delavec  v določene proizvodne odnose vstopa zaradi dela, ampak tudi za  to, da  lahko razvija potrebo po žlahtnejšemu delu, če  ima  urejene odnose. Človek ne išče samo fizične varnosti, ampak tudi socialno varnost kot odgovor na fizične in socialne nevarnosti. Danes mora človek  celo  odpravljati nevarnosti, ki jih je sam  povzročil z onesnaževanjem  okolja. Potreba po delu se razvija v opoziciji  s potrebo po zavračanju, nadomeščanju dela ter z begom od dela.  To pomeni,  da  je delomrzništvo toliko staro kot potreba  po  delu podobno kot filantropija in mizantropija. 

Pri tem gre za možnost uveljavljanja interakcijskega modela  prilagajanja človeka delu in dela človeku. Pogosto kritiziramo  človekovo prilagajanje odtujenim pogojem dela, pozabljamo pa na dejstvo, da človek ne more prilagoditi dela popolnoma sebi že zaradi negativnih  učinkov, ki jih slej ko prej izkazuje in  niso  vnaprej predvidljivi. Prav tako so pogoji dela tisti, na katere vsaka generacija naleti, ne da bi jih sama določila. Teza o prilagajanju novih tehnologij človeku se nanaša na poskus odpravljanja nekaterih škodljivih učinkov sedanje tehnologije na človeka (npr. omejitev radioaktivnega žarčenja). Tudi v prihodnosti se  bo moral človek vsaj delno prilagajati pogojem dela in tehnologije. Interakcijski model odnosa tehnološkega človeka in novih  tehnologij dopušča  relativno avtonomijo individualnih osebnosti. V pogojih nekrofilije in delomanije ali delomrzništva interakcijski model odpoveduje, ker ga nadomešča model nadomeščanja – substitucije.

Substitucija je pozitivna, dokler človeka razbremenjuje nepotrebnega napora in negativna, kadar ga oropa človeških lastnosti. Teza o  substituciji človeka kot fizičnega in umskega bitja vključuje prastrah pred neobvladljivim in kaže na alternativo zgodovine  v bodočnosti barbarstva (pred zgodovine). To vodi k  neupravičenemu tehnološkemu optimizmu, po katerem bo tehnologija rešila vse probleme človeštva in pesimizmu človekovega neobvladovanja  postmoderne tehnologije. V ozadju substitucije kot negativnega pojava, ki izpodriva živo delovno silo in nje no aktivno vlogo, lahko najdemo spoznavno teorijo odraza (prisile stvari), tezo o človeku kot stvari med stvarmi, blagom med blagi, orodju med orodji  in pasivnem produktu; sociološke teorije o instrumentalizmu, tehnološkem determinizmu ali človeku kot igri vlog ali funkcij. Človek ni sposoben oblikovati razmere po človeško, če živa komunikacija nima prednosti pred mrtvo, formalno komunikacijo in živo delo  ne pred  minulim  delom. Po ideji totalne substitucije lahko  višja plast duše nadomesti nižje plasti (represivna vzgoja zaradi slabe oz.  grešne  prvotne narave), (totalitarna) družba posameznike, višja kultura nižjo kulturo (kot rasizem), človek boga antropokratizem  namesto teokratizma) in naravo ter stroj  delavca  ali tehnika človeka. Posledica takšne enostranske tendence  bi bila lahko totalna brezposelnost. V ozadju negativne substitucije  je razumevanje osvoboditve dela v smislu razbremenitve od  obremenitev  in  naporov. Človek  ima do napora pozitiven odnos tedaj, kadar ga delo veseli. O veselju do dela danes ne govorimo veliko, ker je po zakoniti poti še vedno preveč dela v življenju in premalo življenja v delu. Zahodna kultura vidi cilj proizvodnje v potrošnji in konformizmu. Industrializacija  dela se delno razvija z izpodrivanjem  živega dela. Stroj po eni strani sili delavca, da je sam stroj, po drugi pa  ga spodbuja  k uporu (npr. ludizem) in  h  kreativnosti  pri izumljanju  novih strojev. Znotraj proizvodnega dela ne gre  samo za procese nadomeščanja in omejevanja delov ne sile, ampak tudi za procese  integracije. Ilić (1985: 172) opozarja na 'industrijski apartheid'  v  smislu izločitve gospodinjstva iz liste plačanih del,  omejevanja atraktivnega dela, ograjevanja pašnikov in betoniranja voznih površin. Še danes teži velika industrija k premeni dela, nestalnosti funkcije in vsestranski mobilnosti delavcev. Zato obstaja grožnja, da kapital izbije delavcu iz rok hkrati s sredstvi za delo tudi sredstva za življenje (Marx, 1986: 441). V naslednjem poglavju se bomo seznanili z različnimi perspektivami dela. 

Čas smotrnosti dela ni za nami, ampak je pred nami, ker še ni obdobja nenasilnega obvladovanja (gewaltlose Herrschaft). Paradoksalna točka 'jaz-sedaj' nunc stance zavest) je tista, ki bodisi omogoča pot navzgor, stojo na mestu ali brezdelno  nazadovanje. 

3. DIAGNOZE IN PROGNOZE DELA
3.1. Poti k postzaposlitveni družbi

Brezposelnost1 je rezultat pomanjkanja povpraševanja po delovni  sili in hkrati njene prevelike ponudbe,  ekonomske  recesije, politike  vlad in razvoja tehnologije. Če je že delna brezposelnost  prebivalstva zgodovinska nuja, pa ne bi smela  biti  življenjsko  nevarna. Zato bomo v nadaljevanju  pokazali  nekatere projekte, po katerih bi jo bilo možno obvladovati  do subjektivno in  objektivno sprejemljive ravni. Gre za različne oblike  (solidarnostne) pomoči v smislu samopomoči, finančne podpore, odpiranja  novih delovnih mest, javnih del, samozaposlovanja, odpiranja lastnega  podjetja, kooperacije s podjetji, delne in začasne zaposlit ve, pogodbenih del, itd. Morda to pomeni opuščanje  formalnih razmerij zaradi neposrednih odnosov in nov poskus postavljanja skupnosti (Gemeinschaft) pred družbo (Gesellschaft)  (Toenniesovo razlikovanje). 

Rus  (1990: 247) opozarja, da  v razvitih družbah  vztrajanje  pri polni zaposlenosti pomeni obliko prikritega imperializma in  vodi v  prerazvitost le-teh in v trajno nerazvitost  tretjega sveta. Stopnja  zaposlenosti prebivalstva je v razvitem svetu  še  vedno visoka.  Največja je na Japonskem. Po Offeju (Offe, 1984: 297)  je zahteva  po  polni zaposlenosti celo antisocialistična,  ker  se vsaka  vrsta polne zaposlitve  izrodi v teror. Pridobitnega  dela kot  centralne  kategorije ni lahko odpraviti, ker je vezano  na centralizacijo  kapitala in politične moči. Kot vemo zlasti razvite družbe še vedno težijo k čim višji zaposlenosti in odpirajo delovna mesta.

Diskusije o koncu delocentrične družbe oz. družbe dela, ki jih je  sprožila H.  Arendt (1958) v znanem delu 'The  Human  Condition',  so privedle do zaključka, da je kriza družbe dela v pomanjkanju  dela2. Delo postaja odvisna spremenljivka v socioloških  raziskavah. Po Rusu Rus,  1990: 248) se nasproti zahtevi polne zaposlenosti ponujajo štiri možne rešitve:1. zagotavljanje minimalne zaposlenosti, ki omogoča zadovoljevanje osnovnih potreb, 2. iskanje in oblikovanje alternativnih oblik neformalnega in neplačanega dela3, blažitev socialno nesprejemljivih posledic polarizacije  trga delovne  sile (na primarnem trgu je možno delati delovno  kariero, na sekundarnem pa ne) in marginalnih zaposlitev, preprečevanje (dolgo)trajne brezposelnosti pri določenih slojih prebivalstva. 

S temi štirimi možnostmi  so se ukvarjali zlasti levičarji na zahodu. Danes tudi levičarji vedo, da nasprotje med delom in  kapitalom  ni  gibalna sila vseh družbenih sprememb.  Delo je  le  ena izmed  centralnih kategorij,  ni pa edina. Teza  o  policentrizmu dela  je  večpomenska. Offe (1984: 28) ugotavlja, da  ocenjujejo diagnostiki  časa  razsrediščenje področja dela nasproti drugim življenjskim  elementom, skrajno različno. Offejeva predpostavka  policentričnega razsrediščenja dela bi bila sprejemljiva le, če se fond dela razdeli enakomerneje, ali pa se zagotovi  družbeni dohodek.  Za sedanje razmere se zdi Offejeva predpostavka  preveč optimistična.  Za Beckenbacha  (Beckenbach,  1986)  in  Svetlika (Svetlik, 1988) je tudi možno, da delo postaja vedno  bolj  centralna  kategorija tudi danes, ker tis ti, ki  imajo  zaposlitev, iščejo še nadure in tisti, ki nimajo zaposlitve, lovijo vsako priložnost  za zaslužek. Delo je že postalo redka dobrina  za tiste nizkokvalificirane, ki najtežje dobijo zaposlitev.

Zmanjševanje dela v materialni proizvodnji (pridelave in  predelave), ki lahko pomeni konec ekspanzivne proizvodnje (Wilhelm, 1990: 12), vodi  k povečevanju  v terciarnih (usluge) in kvartarnih  (sporočanje  in  duhovne dejavnosti) sektorjih  dejavnosti.  Offe  vidi konec  družbe dela v zmanjševanju dela v  človekovem  življenju sploh, v vedno večji deprofesionalizaciji dela in povečevanju prostega  časa.  Terciarne dejavnosti se delno izdvajajo  iz  proizvodnje, da bi povratno delovale nanjo kot usmerjevalke. 

3.1.1. Schaffova vizija izobraževanja namesto brezposelnosti

Strah pred brezposelnostjo je usmeril nekatere avtorje  k vizijam optimističnega  gledanja na prihodnost in smisla  življenja.  Eno izmed rešitev označujemo  kot  'pot  v  prostočasno družbo'  z možnostjo  skrajševanja delovnega časa in podaljševanja  dopustov in šolanja. Le nekateri zaposleni delavci sprejemajo nove težnje k  čim višji izobrazbi kot priložnost za ustvarjanje njihove  kariere, drugi pa vidijo v njej prej njen konec. Posledica terciarizacije (širjenja terciarnih dejavnosti) je ustvarjanje začasnih delovnih  mest za trenutne potrebe. Nenehno izobraževanje  pomeni profesionalizacijo, rekvalifikacijo in reprofesionalizacijo dela4.

Pot v postzaposlitveno družbo ni hiter in enostaven, saj   geslo 'dajte  nam  kruha' še vedno pomeni 'dajte nam dela'.  Kot  Schaff (1983) tudi Fetscher (1989) meni, da naj bi bila nenehna edukacija  za delo in prosti čas  namenjena razvoju  sposobnosti  vseh vrst-fizičnih, intelektualnih, interpersonalnih in emocionalnih kot tudi ohranjanju miru, sožitja, dialoga in sreče. Tako  bo 'homo  studiosus' (intelektualni razred) obenem 'homo ludens',  v nekem smislu  pa tudi še 'homo laborans'. Gre  za  predstavo o možnem, a sposobnem človeku.  Svet bo za mlade5, ki ne bodo visoko izobraženi, svet  zaprtih možnosti. Alternativni modeli stalnega izobraževanja za vse ljudi (zlasti za mlade) še niso izdelani. Brez realizacije teh  projektov bo v tridesetih letih nastal še večji prepad med izobraženimi in neizobraženimi oz. informirani- mi in z njim veliki  socialni nemiri.  V  mladini so po Uletovi (Ule, 1989) potenciali  za  vse vrste razvojev. V Sloveniji so mladi pred  nalogo dovršiti industrijsko modernizacijo in začeti kompleksno, postindustrijsko.

Informacijska   družba omogoča mrežno povezanost  vsakega z  vsakim. Ker komunikacije niso več lokalno vezane, se z njimi   spreminja tudi folklorna kultura. Posamezniki so polivalentni in (in) determinirani. Ker proizvodnja simbolov poteka v procesu univerzalizacije in  diferenciacije posamezniki hkrati  z  razvijanjem skupinskega  občutka izostrujejo občutljivost za kriterije osebnostnega razvoja. Verjetno je, da se bodo posamezniki prav zaradi mrežne  povezanosti s svetom počutili še bolj osamljene kot  doslej,  čeprav bodo po svojem materialnem bogastvu  neodvisni  drug od  drugega. V postindustrijski družbi bo verjetno glavna naloga vzgoje priprava na organizacijo prostega časa in lastnega dela.

Moderna je polna konfliktov. Igra (še) ni končana. Vzgoja socialističnega  človeka  je  neskončen  proces  (Schaff, 1977; 344). Odtujitve dela ne moremo preseči brez odprave delitve dela. To pa je možno na visoki stopnji tehnike, kar ni stvar dobre volje. Že Schaff je opazil, da je odprava privatne lastnine samo prvi, ne pa odločil ni pogoj za osvoboditev dela. Človek se z duhovno močjo upre življenju. Za subjektivno odtujitev Schaff rabi izraz samoodtujitev. objektivna odtujitev je osamosvojitev produktov.                                   

Schaff (1977) obravnava tudi odtujitev lastnega jaza, ne da bi jo imenoval  depersonalizacija. Ves čas ostaja na teoretični ravni, ne da bi analiziral socialne pojave. Kako je možna odtujitev  od jaza, saj gre vedno za samoidentifikacijo. Le v najhujših psihičnih  boleznih se to pojavi. Tudi Goethejev Faust pravi, da dve duši živita v njegovih prsih. Po Schaffu (1977; 242)  gre  za nezadovoljstvo s svojim položajem, ki ne pomeni izpolnitev pričakovanj in s svojo dejavnostjo, ki je v konfliktu z  internalizirani mi vrednotami. Ker je delovna sila blago, se lahko počuti odtujenega od svojih sposobnosti in ravnanja, ki je namenjena cirkulaciji blaga. Človek ima  specifične talente:  umetniške, znanstvene, organizacijske. Trg diktira vloge, ki jih  posameznik sicer mora opravljati, če hoče preživeti, vendar ne misli.  Navzven  ne reagira takšen kot je, ampak kot takšen  kakršnega  drugi radi vidijo (Schaff, 1977; 243). Brez tega ne more pričakovati, da bo do bil delo, dosegel uspeh ali napravil kariero. Kasneje je to Lasch (1986) označil kot patološki narcizem. Od koga ali česa je občuteni jaz odtujen? Očitno je rabljen izraz 'jaz' v dveh pomenih kot odtujeni in  kot tisti, od katerega je odtujen. Je jaz lahko iz ven in neodvisen od nas? Vsaka družba ima idealni model osebnosti. Že Marx je pisal o razčlovečenem človeku in o povratku človeka  k sebi.

Schaffovo razumevanje vprašanja (ne)zaposlenosti  je le eden med primeri današnje iluzije, po kateri izobraževanje rešuje vse probleme družbe. Če jih ne rešuje, je to zato, ker ne izpolnjuje vsaj  enega od pričakovanih pogojev kot so 'zagotavljanje enakih (startnih) možnosti' vsem udeležencem, kakovost in učinkovitost učnih rezultatov, dovolj visokega deleža BNP v smislu investicije v šolski sistem itd. Izobraževanje bi bilo  volterjansko treba izumiti, če ga ne bi bilo, ker po apriorni predstavi zadovoljuje družbene potrebe, kar se naknadno – aposteriorno  lahko dokaže. Očitno pa je, da je izobraževanje bolj formalnopravno 'zagotovljeno' kot pa individualno zaželeno. Probleme izobraževanja rešijemo (ne)posredni udeleženci bolj po stihijsko sinergičnih kot samoorganiziranih učinkih učeče se družbe. Vključevanje otrok s posebnimi potrebami v redni pouk je formalno urejeno, ne pa tudi pedagoško praktično v tolikšni meri dovolj zadovoljujoče) izvedeno. Še veliko otrok je, ki se ne morejo učiti v šoli, ker morajo delati na terenu. Veliko otrok je tudi takšnih, ki se v šoli ne morejo učiti tako kot bi se »radi«, ker nimajo za to dovolj dobrih socialnih pogojev v smislu pomoči staršev. Pomanjkanje veselja do učenja pomeni tudi nerazvitost ali stagnacijo delazmožnosti za raznolika in visokokvalificirana dela.   
       
3.1.2. Gorzova vizija odprave dela

Poti iz industrijskega dela ne vodijo v raj, kar nakazuje  naslov Gorzove knjige 'Les chemins du paradis'. Gorz podobno kot Braverman pretirano poudarja dekvalifikacijo dela (6). V prispevku 'Levo, po kateri poti' (Gorz, 1990: 15) ugotavlja obstoj novega obrtništva visokokvalificiranih delavcev s 'fleksibilno specializacijo'6. Zanimivo je, da tendenco minimalizacije  dela  sprejema tudi Gorz (1990) kot levičar, čeprav jo prinaša že razvoj  tehnologije.

Gorz (1986a: 72) primerja slabe strani polne zaposlitve (rutina, odvisnost, praznina življenja) z dobrimi stranmi  delne  (osebni stil življenja, možnost opravljanja različnih dejavnosti). Idealizira  smisel povezanosti neekonomskega dela in prostega časa  v naturalnih  družbah nasproti nekulturnemu  delu  v  kapitalizmu. Gospodarnost in racionalizacija dela, ki ju v socializmu ni bilo, odpravljata  polno zaposlitev kot normo, maksimalno povečujeta produktivnosti in odpravljata nedelo, prazen tek, presežek zaposlenih, kopičenje zalog in počasnost na delovnem mestu.
 
Skoraj neuresničljivo je, da bi v postindustrijski  družbi8 nadomestilo dohodka  za neopravljeno delo  omogočalo  vsakomur ekonomsko bazo za neomejeno število interesnih dejavnosti. Zdi se, da  se skuša Gorz s tem stališ čem izogniti prognozi  polarizacije dela,  po kateri bo v prihodnosti 2/3 zaposlenih servisiralo  1/3 zaposlene,  a veliko bolje plačane strokovne elite. Gorz  (1986b) predvideva  skrajševanja delovne dobe na 20 000 ur heteronomnega dela  oz. 10 let s polnim delovnim časom, na  20  s polovičnim, drugi napovedujejo njeno podaljševanje. 

Morda  bi šele s pogodbeno delitvijo dela  uskladiti  ponudbo  in povpraševanje  po  delu, da bi lahko vsi delali  manj  in  bolje. Verjetno je, da bo šlo pri tem prej za srečno naključje ujemanja interesov delavca in podjetja kot za zakonitost razvoja  informacijskega  dela  in tehnologije. Gorz ni niti izvirnejši  niti naivnejši glede zamisli odprave tayloristične delitve dela kot je bil že Lenin. Oba preveč verjameta dolgoročnim  družbenim napovedim. Odprava kapitalističnega načina proizvodnje še ni jamstvo  za  to, da bodo vse druge (neekonomske) komponente dela/dejavnosti  funkcionirale pozitivno kot tudi ne za  odpravo ekološke  krize ali za univerzalno komuniciranje med posamezniki  in razvoj vseh njihovih sposobnosti. 

Odgovor na vprašanje, ali bodo v postzaposlitveni  družbi  lahko ženske enakopravno z moškimi same izbirale, koliko  se  želijo zaposliti, je odvisen od več  dejavnikov, ki generirajo brezposelnost kot so mikroelektronika, spremembe v mednarodnih  trgovskih  in  finančnih sistemih, nastajanja no ve  mednarodne  delitve dela,  politična nasprovanja, do katerih vodi 
država blaginje  in stalna  rast  ponudbe delovne sile, do  katere vodi demografska ekspanzija (Keane,  1990; 188). Brezposelnost  je  tudi rezultat slabe  organizacije  dela v podjetjih in drugih ustanovah in vzgoje, ki ni pripravila posameznike na iskanje pogojev samozaposlovanja. Ukrepi proti njej pa so:skrajševanje delovnega tedna, zmanjševanje nad urnega dela, prostovoljna zaposlitev s skrajšanim delovnikom  in prostovoljna zgodnja upokojitev. To pomeni, da  se sicer prisilno nastali prosti čas7 solidarnostno porazdeli. 

Čas  znanstvenega  dela se ne skrajšuje. Kot primer  za  to  tezo navaja Gorz (1986c: 307) Einsteina, ki ne bi razvil  relativnostne teorije, če bi delal samo po 8 ur na dan. To pomeni, da je takšno delo  svobodno  v smislu prostovoljne izbire in ne  po  zadanosti vnanje prisile. 

Heteronomno delo8 je za Gorza več kot je za Marxa mezdno  delo. Izraz heteronomnost pomeni, da je deljeni delavec tudi  razdvojeni  človek. Po Gorzu heteronomno delo ne bo nikoli v celoti postalo  avtonomno (1986b: 85), ker »ne izhaja samo iz  kapitalislistične organizacije, ampak tudi iz  delitve  in  organizacije proizvodnje v velikih ekonomskih razmerah, mehanizacije in kibernetizacije« (Gorz, 1986: 85). Heteronomnega dela ne smemo zamenjevati s hierarhično organizacijo in prisiljevanjem k učinku, zato ga  tudi ni možno odpraviti s samoupravljanjem, rekvalifikacijo ali z obogatitvijo dela. Zagovorniki religije dela so zamenjevali heteronomno delo  z avtonomnim, ko so iz  mezdnega  dela hoteli napraviti stalno vsebino vsakega  življenja  (Gorz,  1986b: 85). heteronomno  delo ni nujno nezanimivo,  izkoriščano, monotono, mučno, hierarhično, ker se da vse to odpraviti, ne da bi postalo avtonomno. Sprememba dela v smislu 'job (re)design'  pomeni,  da večje notranje zadovoljstvo prispeva k večji produktivnosti  dela in  obratno.  Kelly (1982) analizira primere širjenja dela  (job enlargement)  in  ugotavlja rast produktivnosti dela.  Po Argylu (Argyle, 1972) raste pri (pre)oblikovanju dela (job design) tudi intrinzična motivacija  in  zadovoljstvo z delom. Tega  trenda dekvalifikacije dela Gorz ni pozitivno ocenjeval, vendar tudi  ni predvideval nastanka čistega avtonomnega dela. Pot do osvoboditve dela9  je zanj lahko le v osvoboditvi  delovnih odnosov (Gorz, 1986b: 87). ne more vsak sam odločati o končnih rezultatih  kolektivnega dela. 

Po delni  odpravi mezdnega dela bodo  spet  zaživele  dejavnosti vzdrževanja, opremljanja in olepševanja zgradb ter naselja,zdravstvenih uslug in pomoči sosedom. Te ideje se  danes širijo na zahodu kot komunitarizem sosedskih odnosov, samopomoči in povratek gibanja 'naredi si sam'). Gorz (1990: 15) zastopa idejo o  samoorganiziranih  in neformalnih zadrugah, ki bi se širilo  celo  brez državne podpore. 

Danes  je  delavca delno nadomestil strokovnjak in  jutri  ga  bo informator  kot predstavnik nove znanstveno-tehnične  revolucije. Skrajševanje delovnega časa ni nujni pogoj dela za vse. Gorzova (Gorz, 1990: 123) stališča  o nagnjenosti  (mladih)  delavcev  k neodvisnosti  od dela kot tudi stališča, da bi vsi morali  delati manj  in bolje brez izgube dohodka, javnomnenjske raziskave  niso potrdile. Med skupinami brezposelnih so najbolj prizadeti  mladi, ki  ne dobijo zaposlitve. 

Za čedalje več prebivalstva postaja delo 'nesrečno naključje'. Sfero dela nadomeščajo  pasivizirane, trivializirane in prenapete – adrenalinske aktivnosti. Nasproti Marxovim pričakovanjem je nastalo po polno razhajanje družbenega dela in individualne aktivnosti. Ta  stehnizirani svet ne more biti mesto osvobajanja. Gorz (1982; 76). Zato Gorz piše. »Ne gre več za to, da se delavec osvobodi v srcu dela, niti za to, da postane gospodar dela ali da osvoji oblast v  okviru tega dela...Gre za to, da se osvobodi (od) dela.« To Gorzovo mnenje spada med tista stališča, ki zagovarjajo svobodo onkraj dela v smislu brezdelja, ker ima delo zanj samo negativni pomen.

3.1.3. Fetscherjev koncept napredka in sreče

Fetscherjev  (Fetscher,  1989) subjektivni  koncept  osvobajanja dela je še delno aktualen. Izogne se Fourierjevemu vprašanju  objektivno pogojene atraktivnosti dela in sreči Camusovega  Sizifa - robota  in se posveti takšni  izbiri dela, ki je v skladu z nagnjenji  posameznika. Fetscher se ne zavzema za čim  nižje  plačano delovno silo, ampak za atraktivno, zdravo delo, ki omogoča izvajacem  zadovoljstvo. Proizvodnega dela  naj bodo trajni, trpežni in lepi.

Protestantska etika kot religija profita ni prinesla sreče, ampak korist. Kot protagonisti frankfurtske šole meni, da se  delo še vedno reducira na izrabljanje narave, kar je v  navideznem nasprotju z izkoriščanjem proletariata. Po eni strani precenjuje delo v smislu regulacije vseh  naravnih  sil glede  na  stališče, da delo pred temi silami  nima nobene prednosti. Morda še lahko verjamemo, da bo človek v prihodnje  odgovorno obvladoval  do določene stopnje ravnotežja vsaj nekatere naravne  sile.  Fetscherjevo postavlja nje dela je  le ena izmed inačic opredeljevanja avtonomije svobodnega dela. Nujno delo tudi v prihodnje verjetno ne bo v celoti etično zadano, kot  tudi  ne postavljeno (gesetzt), ampak zapostavljeno in zamenljivo.  Fetscherjev  teoretični prispevek k razumevanju industrijskega dela je v premiku težišča osvobajanja z ideološko-politične ali tehnološke ravni na raven socialno-psiholoških in etičnih odnosov  med ljudmi. Po tematizaciji vprašanja, kako je možno rešiti napredek, se delno približuje konceptom Marcuseja, Blocha, Fromma, Schaffa in celo Russella. Odprto vprašanje je, ali bi lahko igrivi človek v  prihodnosti zamenjal delovnega človeka tako kot je po  Huzingi (Huizinga, 1970) v 19. stol. v Evropi zamenjal delovni človek10 igrivega. 

Nekatere dejavnosti, ki so sprejemljive v 'kontemplativnem življenju'11, niso sprejemljive v aktivnem. Z vidika  integracijskih procesov ne gre več zgolj za 'represivno civilizacijo' reda brez svobode. Revitalizacija pojma napredka pomeni obenem tudi revitalizacijo  ideje civilne družbe. Država blagostanja po Fetscherju 'dela' državljane vedno bolj odvisne od njenih uslug in jih na ta način  onesposablja za afirmacijo nove kvalitete življenja. Luksuzno blago se prodaja le tedaj, če omogoča varljivo srečo. Samo družba z visoko stopnjo znanja in kvalifikacij je lahko zadovoljna, če prav to ni svobodna družba. Sreče prav tako ne more biti v nezaposlenosti12. Različni sloji imajo različne odgovore na  vprašanji, koliko  delovnega  in prostega časa potrebuje posameznik  za  zadovoljitev svojih  bistvenih potreb in njegove kvalitete  zaradi enotnosti zdravega  človeka v zdravem okolju13. Eden izmed  razlogov  za različne  poglede na  ti vprašanji je tudi v različnih  smereh razvoja  dela  v postindustrijski družbi. Delo bo imelo bo več avtonomije,  samokontrole  in direktne usmerjenosti  na potrebe« (Robertson, 1987: 38). Robertson predvideva pozitivne spremembe dela v smeri ekološkosti, humanosti in zdravja, kar pa je tudi po 20 letih težko uresničljivo (npr. delo z azbestom in drugimi strupenimi snovmi, termonuklearke - primer Černobilske nesreče). Ker je delo  s fizikalnega vidika manifestacija proste energije in s psihosomatskega manifestacija sposobnosti, bo tudi  v  postindustrijski družbi  od načina uporabe različnih tehnologij za izkoriščanje energetske  baze  odvisen način (samo)razvoja sposobnosti. Kot značilnosti  postindustrijske družbe se razvijajo servisne dejavnosti, samozaposlovanje  in samozaupanje (Robertson, 1987: 42). To vodi k razvoju neformalnih ekonomij in  odgovornosti.14

Tistim,  ki si ne morejo zamisliti drugačnega stila življenja  in iskanja sreče, se alternativni poskusi zdijo kot  nerealne  utopije.  Anders (1985) ne opozarja zaman, da obstoječa tehnologija zapira človeka v včerajšnji svet. Na individualni ravni želja  po drugačnih odnosih poraja drugačen način dela. Heglov koncept boja za  priznanje dela (gr. tymos, nem. Anerkennung) je za Fetscherja  predpostavka  sreče. Različnost sposobnosti in interesov bo še dolgo ostajala kot pogoj izkoriščanja, dokler ne bomo drug drugega razumeli, aktivno sprejemali  in si s tem dovolili, da čimbolj neovirano razvijemo naše sposobnosti.  Podobno  kot Fromm tudi  Russell  (1964) pripisuje precejšnjo krivdo za nesrečo večine ljudi industrijskemu  značaju dela, sebičnosti in premajhni odprtosti. Že danes  se  tekmovalnost,  ki je za večino vir nesreče in negativnih  stališč,  vedno bolj povezuje s sodelovanjem, partnerstvom, sožitjem. To  pomeni, da  Fetscher ni mogel domisliti napredka in sreče  znotraj  industrijskega dela brez tendenc k njegovem prevrednotenju in objektivnim spremembam.   

3.2.1. Blaunerjeva razlaga tehnološke odtujitve

Poznamo različne teorije odtujitve od optimističnih in zmernih do pesimističnih. Teorija Roberta Blaunerja spada v prvo skupino. V 'Alienation  and Freedom' analizira Blauner (1964) položaj delavcev  v  grafični, tekstilni, avtomobilski in kemični  industriji. Odtujitev v industriji definira kot splošni sindrom,ki obstaja iz različnih objektivnih pogojev in subjektivnih občutkov, ki nastanejo  med  delavcem in njegovo sociotehnično sredino. Ocenjuje stopnjo  alienacije, ki jo določena tehnologija povzroča.  Pojem odtujitve razčlenjuje na štiri kategorije: 1. stopnja kontrole delavca nad delom, 2. stopnja smisla in smotra, ki se nahaja v delu, 3. družbena integracija v delo, 4. stopnja, do katere so delavci zakopani v svoje delo.

V teh vidikih občuti delavec nemoč, nesmisel, izolacijo in samoodtujitev. Blauner pokaže, na katerih področjih industrije je odtujitev večja in kje je manjša. Tekstilni delavci  se čutijo zelo odtujene, ker so premalo ustvarjalni. Njihovo delo je rutinsko  in  je  zaradi taylorizma podvrženo  ritmu  strojev.  V standardizirani  in  normirani  proizvodnji delavci  za  tekočim trakom  nimajo  skoraj nobenega pregleda in nadzora  nad  svojim delom, kar jim ustvarja občutek nemoči. 

Tiskarstvo je 'delo s smislom in namenom', ker ni visoko  specializirano. Vsak proizvod se v nečem razlikuje od drugega. Samodisciplina ima prednost pred zunanjim nadzorom. Obrtniški značaj  te tehnologije  omogoča delavcem, da razvijajo veščine,  med  seboj komunicirajo,  se vključujejo v klube, sindikate itd.  Naftna  in kemična industrija sta avtomatizirani. Blauner dokazuje, da avtomatizirana proizvodnja integrira delavca kot celoto, ker mu  omogoča   osebno kontrolo in angažiranost. Odtujitev med delavcem in upravo  je zanj posledica mehanizacije. Blaunerjeva razlaga subjektivnega občutka odtujitve je enostranska, ker teoretično ne upošteva mezdnega položaja delavcev v procesu proizvodnje, empirično pa predpostavlja diagnozo odtujitve le na osnovi odgovorov delavcev na vprašalnik. Avtomatizacija prinaša polarizacijo dela in ne kaže na to, da bi lahko tehnični napredek odpravil družbeno in  osebno odtujitev. Gallie (1978) je v svoji  raziskavi ugotovil, da so Blaunerjevi zaključki še najbližji stanju v britanski naftni industriji. Po Galliejevem mnenju sama avtomatizacija  nima vpliva na družbene pojave (na  integracijo delavskega razreda ali konsenz delavcev z upravo). Odločilnejši dejavniki vplivanja so v kulturnih pričakovanjih proletariata, stališčih uprave in ciljih sindikata. Ker pa se tudi ti dejavniki  spreminjajo, je potrebno modifikacije dela proučevati z različnih vidikov.

3.3.    Dekvalifikacija ali rekvalifikacija dela
3.3.1.Bravermanova teza o degradaciji dela v 20. stol.

Ena  od levičarskih predpostavk, ki jo  sprejema tudi  Braverman, je bila, da se delo v 20. stol. nahaja na splošno v istem  trendu degradacije in izkoriščanja kot ga je opisal že Marx v 19. stol. Proučevanje  značaja dela in  objektivnega  položaja  delavskega razreda  v  obdobju velikih tehnoloških  sprememb  razvite  industrijske družbe je za Bravermana (Braverman, 1983; VII) »eno izmed najbolj  zapletenih in izzivnih področij politično  ekonomske  in sociološke analize«. Braverman je spregledal, da je taylorizem  z racionalizacijo dela sprožil proces, ki je nasproten degradaciji. 

Taylorjeva zamisel je sicer bila: 1.  ločiti delovni proces od delavčeve spretnosti  za  hitro  ponavljanje enakih gibov, 2. ločiti  zamisel od izvršitve15, 3. uporabiti monopol nad znanjem za kontrolo nad delovnim  procesom (Braverman, 1983: 96-101). Vendar  nadzor nad delovnim procesom vodi k redukciji  nekvalificirane delovne sile. Delovni  procesi so tako različni po tipu in načinu  opravljanja, da praktično nimajo meje, ker se nove oblike dela lahko odkrijejo hitreje  kot se lahko izkoristijo. »V tej neskončni  prilagodljivosti človeškega dela najde kapitalist bistveno sredstvo širjenja svojega  kapitala«  (Braverman, 1983: 51). Zato  lahko  kapitalist podreja  delavca sistemu. Podobno ugotavlja Gehlen (1989), da  je človekova plastičnost dostopna za podreditev konservativni institucionalnosti. Vendar pa človekova plastičnost kot raznolikost dela s to podreditvijo nista izčrpani in da lahko izkazujeta tudi pozitivno stran. 

Ni enostavnega odgovora na vprašanje, kako današnja  'znanstvenotehnična revolucija' (ZTR) spreminja delovni proces v celoti v smislu vpliva na delovno silo, delovna  sredstva in produkte dela. Ker  znanstveno  upravljanje postopa z delavci kot s stroji, reducira subjektivne dejavnike na nežive objektivne dejavnike (Braverman, 1983: 145 -146).  Braverman se strinja z Marcusejem, da je razdvajanje zamisli  in  izvedbe skupaj  s  parcializacijo dela privedlo človeka na rob uničenja njegove eksistence. Delavec je postal le dejavnik proizvodnje  in delovna  sila,  ki  se mora  prilagajati  pogojem kapitalistične proizvodnje iz generacije v generacijo. 

Gre le za relativno dekvalifikacijo dela nizkokvalificiranih delavcev glede na visokokvalifi-cirane. Braverman ve, da  se  ZTR uveljavlja različno po različnih sektorjih in vejah  proizvodnje. Z  novimi  tehnologijami se število  ročnih  delavcev  zmanjšuje, povečuje pa se število svobodnih in tehničnih poklicev: inženirjev, informatikov, raziskovalcev, servisnega osebja. 

3.2.2. Kritika Bravermanove teze o degradaciji dela
 
Braverman  je s tezo, da je kapitalist v težnji po direktni  kontroli dela in pocenitvi stroškov proizvodnje degradiral delo,  je sprožila  številne polemike za in proti. Nove  tehnologije vodijo  k  pocenitvi delovne sile ali pa tudi ne. Bravermanova slika razvoja industrijskega dela je preveč poenostavljena. Odnos med  novimi  tehnologijami in managersko strategijo je bolj kompleksen. Kot kažejo empirične raziskave avtomatizacija vpliva  na kvalifikacijsko strukturo dela tako  pozitivno kot negativno. Potrebno je vedeti, da se je v '80. letih uveljavil konservativni trend  na ekonomskem, socialnem in političnem  področju,  ki je ovrgel prejšnja pričakovanja. Jugoslovanski kritiki16 so večinoma razumeli Bravermanovo tezo kot opozorilo, da je tudi v socializmu delo degradirano in da  je rešitev v okrepitvi samoupravljanja, s čimer bi se zmanjšala  ali povsem odpravila hierarhična  organizacija  proizvodnje.  Za nekatere jugoslovanske interprete se Braverman zavzema za  enotnost proizvajalnih sil in proizvodnih odnosov. Te implikacije  pa ne  izhajajo nujno iz Bravermanove diagnoze de gradacije dela,  ki se nanaša le na objektivno stanje delavskega razreda, ne pa  tudi na  njegovo subjektivno zavest. Po Jerovšku (Jerovšek, 1986) sta Braverman  in  Gorz (1972) zašla v slepo ulico  s  poudarjanjem tehnološkega  indeterminizma. Velika specializacija terja  manjše sposobnosti, znanstvena organizacija dela pa zaradi hierarhije ne dopušča delavske kontrole. 

Lazić  (1988) vidi v proletariatu revolucionarni  razred  podobno kot Braverman. Kljub vedno večjem razvoju specializacije, se  za delavca različne dejavnosti združujejo (Lazić, 1988:154). Različna dela so postala enostavne operacije. »Vsesplošno degradiranje delavčevih sposobnosti  vodi k  izenačevanju  strukture  delovne sile« (Lazić, 1988: 165), ker jo tvorijo priučeni, lahko zamenljivi delavci. 

V bistvu priznavajo Braverman, Kern in Schumann polarizacijo dela, čeprav analizira Braverman le dekvalifikacijo, Kern in  Schumann pa  analizirata rekvalifikacijo.  Medtem ko Braverman  verjame  v linearni trend poglabljanja delitve dela, pa sta Kern in Schumann (1985)  bližja misli o njeni od pravi. Bravermanova ocena  razvoja industrijskega dela je še tehnocentrična t. j. tayloristična. Ocena Kerna in Schumanna že kaže v antropocentrično smer kvalificiranosti, avtonomnosti, inovativnosti in fleksibilnosti.

Kot britanski so tudi francoski sociologi pozitivno sprejeli Bravermanna, ker je uvedel v marksistično analizo 'proces  dela'  s pesimistično sliko vplivanja informacijske tehnologije na organizacijo dela. Vendar Gill (1986; 140) zaključuje, da tehnologija ni enostavno deterministična  in  da ne obstaja  nujna  tendenca  k dekvalifikaciji dela. Braverman je zanemaril subjektivno dimenzijo vključevanja delavcev v proces proizvodnje.

Thompson (1983) razume tendenco k dekvalifikaciji kot povečevanje kontrole nad delom delavcev. Nove tehnologije razširjajo kontrolo na  področje pisarniškega dela. Dekvakvalifikacija  je  rezultat pritiska  konkurenčnih, tržnih odnosov (19). Thompsonova analiza je  podkrepljena z zaključki Wilkinsona (Wilkinson, 1983) in Jonesa  (Jones,  1982), ki izhajata iz primerov  tehnologije  numerične kontrole. Jones meni, da investicije v nove tehnologije  ne implicirajo  vedno  redukcijo cene delovne sile. Clawson (1980) zavrača očitke, da je Braverman precenjeval taylorizem in skuša pokazati njegov vpliv  na rast ameriške industrijske birokracije.

Novejša raziskovanja o 'deskilling controversy'17 so empirično, teoretično in  metodološko ovrgla  Bravermanovo  tezo,  ki   ne vključuje kvalifikacijskih sprememb znotraj poklica, v relativnem obsegu poklicev znotraj industrije in v  kvalifikacijskih  spremembah zaradi premikov v  relativnem  obsegu  industrije, ki zaposlujejo različne vrste delavcev. Delež nekvalificiranih je v posameznih vejah industrije večji. V drugih vejah pa je  potrebna visoko kvalificirana delovna sila. Dekvalifikacija določenih del še ne pomeni nujno tudi dekvalifikacije ljudi. 

Rus (1990: 232) se sklicuje na skrbne analize, ki so pokazale, da v  ZDA  v '70. letih ni prišlo do proletarizacije, ampak  proti pričakovanju  do splošne deproletarizacije v  smislu naraščanja strokovnjakov in managerjev v netradicionalnih vejah  industrije. Do  sredine '70. let je dominiralo manualno delo v materialni proizvodnji, intelektualno pa je imelo sekundarno vlogo. To je dajalo delavcem  določeno moč. Rasla je moč sindikatov in homogenizacija delavcev. V drugi polovici '70. let se je začela diskusija  o  odnosu med delovnim  procesom  in kvalifikacijami. Neotaylorizem je delna sprememba v organizaciji dela. 

Očitno  je, da Braverman ni dovolj upošteval novih  vzorcev  dela (npr. work sharing po Handyju) in inovacij v industriji v  smislu podjetniškega upravljanja. Po Pennu in Scatergoodu (Penn, Scatergood, 1985) dekvalifikacija in napredek nista  ekskluzivni možnosti,ampak prej konfliktna trenda, ki koeksistirata. Jones in Wood (1986: 159) menita, da je tayloristična organizacija dela  pogojevala  več zamolčanih kvalifikacij kot neotayloristična. Koncept zamolčanih  kvalifikacij predpostavlja, da so delavčeve  delovne sposobnosti  večje kot jih delodajalec prizna. Teh kvalifikacij tudi  teoretiki  procesa dela, ki se osredotočajo samo  na tiste človekove sposobnosti, ki se dajo zamenjati s stroji, ne  vidijo. Tudi Despotova (Despot, 1986) pokaže, da je delo že toliko  spremenjeno, da ne moremo enoznačno sklepati na njegovo dekvalifikacijo. 

3.3. Razvoj fleksibilne proizvodnje

Trend  rekvalifikacije dela se krepi na več ravneh. Čedalje  bolj so iskani visoko kvalificirani delavci. Vedno več  delavcev  se lahko  izobražuje in napreduje tudi v vodstvo podjetja.  Tako se širi funkcionalna poli valentnost. Verjetno je, da bo nova  tehnologija  dolgoročno obvladljiva, ker omogoča  odpiranje  novih delovnih mest kot tudi nastajanje novih poklicev in nove  kulture dela. Intelektualni delavec postaja nadzornik nove tehnologije. V skupini razvija  občutek pripadnosti in krepi  občutek odgovornosti. Razvijajo se oblike soupravljanja; raste pomen znanja; blaži se občutek odtujenosti; kompenzira se njegov  parcialni položaj.  Nastaja večja povezava med tehniki, inženirji in  kontrolorji. Isto podjetje lahko vodijo predstavniki različnih držav, različna podjetja pa lahko sponzorirajo isto šolo. tovrstno partnerstvo je med najbolj razvitimi na Irskem.   

Že Marx je opozoril, da se odpravlja klasična obrtniška  poklicna identifikacija  in nastaja nova profesionalna identifikacija,  ki niha od marginalnosti slabo izobraženih delavcev in naraščajočim individualizmom poklicne identifikacije pri  visoko  izobraženih kadrih. Nekateri delavci nimajo lastne  identitete.  Nadomestilo zanjo najdejo le v kolektivni. Ob hierarhični in individualni organizaciji dela se nekateri delavci čutijo osamljene, neidentificirane, negotove in nemočne. Po Seemanu (Seeman, 1959) imajo tudi občutek nesmiselnosti, nereda. Vse to se izraža v njihovem negativnem  odnosu do nove tehnologije. Obsojeni so  na  životarjenje zaradi marginalizacije.

Koncept razvoja kvalifikacij kaže, da se z novimi  tehnologijami prenaša težišče iz kvalifikacij, ki slone na ročnih  spretnostih in  relativni samostojnosti posameznika, na  kvalifikacije, ki izgubljajo dimenzije samostojnosti in predstavljajo del  širše kolektivne kvalifikacije s potencialno funkcionalno  polivalentnostjo, veliko mobilnostjo in individualno odgovornostjo. Komunikacija med sodelavci se povečuje na simbolni ravni. Vloga izobraževanja  je v teh tendencah večsmiselna. Spremembe delovnih procesov vključujejo delovne vsebine, kvalifikacijske zahteve, obremenitve, regulacijske možnosti z racionalizacijo na eni strani in zmanjševanjem industrijskega področja ter povečanjem števila brezposelnih na drugi. Brezposelnost ne negira principa učinkovitosti, saj prav zaradi nje nastaja.

Dela ne moremo odpraviti, tako da ga eliminirano. Takšno 'nedelo' ne  more biti degradirano, ker ga ni (Negri, 1986; 253). Zaradi heterogenosti brezposelnih Negrijeva formula »brezposelni  vseh dežel, združite se« ostaja utopična. Za Kerna in Schumanna (Kern, Schumann,  1985) je smisel racionalizacije proizvodnje povezan  z vprašanjem  njenega koncepta18. Kern in Schumann (1985)  sta raziskovala  racionalizacijo  dela  v avtomobilski, strojni in kemični  industriji, kjer sta novo racionalizacijo opazovala kot težnjo k večji produktivnosti dela in kot prelom s starimi racionalizacijskimi procesi. V teh visokotehniziranih področjih, ki so bile pomembne za ZR Nemčijo, gre v največji meri za preizkušanje novih produkcijskih konceptov, ki izhajajo  iz  dveh  različnih predpostavk: kljub  eksploziji tehničnih možnosti se proizvodnja  ne  more izvajati popolnoma brez delavcev. Ta v preteklosti pogosto samoumevna tehnizacija je kot vrednota po sebi ustvarjala več  problemov, kot jih je rešila;  z izkoriščanjem 'know how' delavčeve strokovnosti  se doseže večje efekte. 

Sodobni management je privedel do racionalne reorganizacije dela, ki  se sestoji v vrsti ekonomskih, socialnih in političnih  sprememb  s ciljem doseči večjo produktivnost in z njo  večje  skupne učinke. Spremenil je nizkokvalificirano delovno silo v visokokvalificirano, ker je samo ta sposobna voditi 'visoko  tehnologijo'. Zdi  se, da o koncu (tayloristične!) delitve dela lahko  govorimo le na ključnih področjih posameznih vej industrije, ne pa na vseh področjih,  ker se ne modernizirajo se vse veje industrije  enako hitro. Kern in Schumann (1985) razlikujeta med tehnokratskimi  in empirično neideološkimi produkcijskimi koncepti. Tehnokrati uveljavljajo popolno avtomatizacijo nasproti človeški intervenciji. V zadnjem času je zaznaven  močnejši  prodor avtomatizacije  z združevanjem delovnih nalog v kemično industrijo. To je  najbolj očitna  sprememba  v zadnjih 40. letih. Za  vse  veje  industrije velja, da imajo kvalificirani delavci in specialisti na  ključnih položajih  najbolj stabilno delovno mesto, ne kvalificiranim  in najmanj izobraženim pa grozi brezposelnost. To pomeni, da permanentno  izobraževanje  postaja imperativ tako za tiste, ki že dela jo kot za tiste, ki ne delajo, a hočejo delati. Na vprašanje, ali delavcem tudi v jedrnih sektorjih proizvodnje ne kaže nič dobrega, ni enoznačnega odgovora.

Kern in Schumann (1985) izhajata iz teze o segmentiranju kot novi inačici polariziranja delovne sile na bele in  modre  ovratnike. Zavračata  tezo o korelaciji med tehničnim napredkom  in  humanim delom.  Gotovo je, da uprava lahko doseže večje  učinke  samo tedaj, če  preseže tayloristično delitev dela  (Kern,  Schumann, 1985: 319).  Pred 15. leti to še ni bilo možno. Kern  in  Schumann (1985: 323) govorita le o možnem koncu dela in o reprofesionalizaciji produkcijskega dela. Višje stopnje produktivnosti dela danes ni  možno doseči brez skrbnega in odnosa do živega dela (Kern, Schumann, 1985: 323). Senčne  strani stopnjevanja produktivnosti na račun brezposelnih ostanejo tudi tedaj, če ta ni povezana s splošno dekvalifikacijo. Kvaliteta prostega časa je odvisna od kvalitete dela in  obratno. Zato Kern in Schumann (1985) nalagata integrirani politiki  dolžnost negacije kraljestva nujnosti in ustvarjanja svobode prostega časa, ne pa tudi emancipacijski vzgoji ali kaki drugi komponenti dejavnosti.  Produktivnost dela je čedalje bolj odvisna od uporabe človeškega kapitala,  zato je glavni problem stimulacija  ustvarjalnosti. V svetu velja, da je samokontrola pogoj ustvarjalnosti in učinkovitosti.  Pri tem se uporablja tudi določene (misel ne) tehnike za ustvarjalno reševanje problemov (Twiss, 1991: 73-81). 

Temelj novih proizvodnih  konceptov s fleksibilno, decentralizirano  in integralno proizvodnjo je proizvodna inteligenca, ustrezna  organizacija in medčloveški odnosi. Kritičnost javnega mnenja  postaja vedno  večji dejavnik, ki vpliva na sodelovanje tehnologov in ekologov pri industrijskih odločitvah. Baethge in Oberbeck (1985) vidita  v  racionalizaciji pisarne konec  ekspanzije in začetek avtomatizacije. Prodor novih tehnologij v začetku '80. let omogoča  spremembe v organizaciji dela ter približevanje pisarniškega in tovarniškega dela17.

Že Gershuny (1978) je opozoril na sodobni trend rasti trga  blaga in upada trga storitev. To pomeni zmanjšanje odvisnosti kupca  od storitev kuharja, prevoznika, umetnika, učitelja. Rus  (1990)  ne vidi  v delu samo degradacije, ampak tudi avtonomizacijo, intelektualizacijo, resocializacijo  in (de)profesionalizacijo. Robertson  (1987),  Gorz (1986a), Toffler (1975) in Jones (1986; 162) predvidevajo prihodnost dela na osnovi individualnih izkušenj, samopomoči, kooperativnosti, samozaupanja in pomena prostega časa.

Verjetno bodo ljudje s skrajšanim delovnim časom prevzeli od  države  in drugih institucij koristne dejavnosti, ki niso v  neposredni  zvezi z dohodkom. Osvobojenega homo sapiensa si je  možno danes  predstavljati na osnovi samozaposlovanja,  samodejavnosti, samokontrole, samoregulacije, ker lastno inovativno delo že  zdaj predpostavlja  delavsko  soupravljanje  in solastništvo.  Razvoj avtomatizacije ima protislovne učinke humanizacije in dehumanizacije.

Avtomatizirana  proizvodnja ni več lokalno odvisna od  surovinske baze  in neposredne delovne sile. Katastrofe v  nuklearnih  elektrarnah  (npr. v Černobilu) so pokazale, da so nacionalne in državne  meje ob globalni nevarnosti brezpredmetne. Verjetno  bo  v prihodnosti še bolj kot danes potrebna koordinacija  internacionalnega razuma in razvoj planetarne vzgoje.

Helffgott (1988: 135) meni, da bo delo v komjuterizirani prihodnosti zaokroženo v širših nalogah, ki jih bodo  opravljali  široko usposobljeni delavci z visoko stopnjo izobrazbe. Delavcev bo mnogo manj kot jih je se daj, vendar bodo to bolj kooperativni in zadovoljni delavci. Fleksibilnost proizvodnje nastaja zaradi ekonomske dinamike, inovativnosti (kot motivacije), neprestanega prilagajanja  spremenljivim zahtevam trga in spreminjanja oblike in kakovosti proizvodnih  procesov  ter  produktov kot posledice teh  zahtev.  Vse  to ustvarja občutek negotovosti. Vsebinsko bogatejše in samoodgovorno  delo  omejuje  rutinskost, vendar je ne izključuje.  Čas  je postal glavni dejavnik konkurenčnega boja. Trgi postajajo deljivi. Proizvodnja poteka za znanega kupca – customised goods'. Vse te spremembe kvalitete terjajo računalniško  oblikovanje  (design). Pri nas še ne poznamo  mesec kvalitete in nacionalnih nagrad za kvaliteto kot v ZDA. Velika podjetja se prestrukturirajo v smislu večje konkurenčnosti, zaradi katere nastaja več srednjih in malih podjetij.

Stroji postajajo večnamenski zaradi nove možnosti enostavne adaptacije. Od delavca se ne pričakuje več popolnega opravljanja  ene same  operacije. Potrebno je, da zna delati na več strojih in  se vključevati v različne time oz. kolektive, da sam projektira  in komunicira s celotnim sistemom v podjetju ali izven njega.  Delavec  je za dobro plačo dobro uporabljen. Za to pa mora  neprestano misliti  na izboljšave v proizvodnji in se pripravljati na  spremembe stanja na vsakem segmentu ali fazi proizvodnje. S tem  ko kvalificiran delavec projektira, programira in kontrolira, postaja enakovreden  partner  strojem. Rekvalifikacija  dela  še  ne pomeni nujno svobode dela, tako kot investiranje v človeški kapital še ne pomeni permanentne (samo)vzgoje.

Stroj  in delavec postajata partnerja. Univerzalnost stroja je  v tem,  da opravlja različne operacije in različne  proizvode.  Tak stroj  je primernejši za maloserijsko proizvodnjo. Tak stroj je vključen v fleksibilne proizvodne sisteme (FPS) v smislu globalne 'fleksibilne avtomatizacije' (Gašparović, 1990: 79).  Tudi  trend prilagajanja delovnega časa potrebam delavcev se bo še nadaljeval v različnih pojavnih oblikah. V  zahodnih  družbah se kažejo naslednje   tendence spreminjanja dela: 
1. postzaposlitvena  družba ne teži več  k zaposlitvi vseh  delazmožnih;
2. delavci postajajo osebno odgovorni za kvaliteto izdelkov,  zato čedalje bolj postaja pomembno znanstveno-raziskovalno delo; ker se delo še nadalje racionalizira in 'zgoščuje', psihični in intelektualni napor nadomeščata fizičnega; delovni čas se skrajšuje, tako da se prilagaja potrebam  delavcev, pomen prostega časa pa narašča. 

Ad 1) Strategije odpravljanja brezposelnosti so naslednje: 
- skrajševaje delovnega časa,
- delovno intenzivne tehnologije, 
- skrajševanje delovne dobe, 
- solidarnostno zmanjševanje dohodka zaposlenih za nezaposlene, 
- rast produktivnosti zaradi povpraševanja, delo za javne cilje.

Sodobna  družba še vedno stremi k čim večji zaposlenosti.  V  tej težnji je prva Japonska, ki ima le 3% brezposelnih.  Kot  ilustracijo za to tezo navajam primer. Ford je uvedel tekoči trak l. 1908.  Danes je precej izgubil svojo vlogo, ker  morajo  podjetja standardne  proizvode nenehno prilagajati  povpraševanju  kupcev. Sposobnejši  delavci si ustvarijo svoj delovni ritem, ki  je  hitrejši od ritma tekočega traku. Posodabljanje obrtniškega  načina proizvodnje prinaša  tudi težave. Potrebna je kvalitetnejša  in daljša  izobrazba, sicer delavec ne more obvladati problemov, ki nastanejo v njegovem obratu. Le tako lahko uvajajo tudi individualizacijo  dela  in  'proizvodne  celice',  ker  proizvajajo  v manjših serijah in prehajajo z enega modela na drugega. To  omogoča nastajanje novih proizvodov. 

Zaposlitev bo še dolgo dominantna med vsemi  oblikami  dela  in  različni mi  dejavnostmi in centralna tema  diskusije.  Pretirana instrumentalnost omejuje  druge  dimenzije  zaposlitve  in tudi življenje. Boljši material ni status omogoča boljše socialno  življenje. Psihično naporno delo še vedno opravlja večina Slovencev. 3/4 Slovencev spremlja vsaj eden iz med motečih dejavnikov pri delu: ropot, vročina, monotonija, nizka zahtevna tehnologija  in visoka stopnja konfliktnosti. Pri nas so še velike omejitve glede razporejanja delovnega časa in komunikacije z drugimi ljudmi. Psihična obremenitev pri delu je povezana z večjo pasivnostjo v prostem času.Zato pa so bolj avtonomni delavci  tudi bolj zdravi. Za  Wilsona  (1991) je konkretizacija abstraktnega in  v  zaznavi abstrahiranega dela neskončen proces, ki pa ni identičen z  odnosom med kolektivnim in individualnim delom. Wilson analizira  Marxov koncept dela v Očrtih v smislu objektivne  baze materialistične dialektike kot osvobajajoče konkreten, univerzalen in nedokončan zgodovinski proces. Delo postane subjekt, človek pa njegov predikat. Uvajanje rezultatov dela je možno samo v potrošnji. Pojem dela razvijajo  filozofi od Kanta do Heideggerja. Kant je prvi razlikoval med delom  in naravo, Hegel je prevzel analizo umetniškega dela; zanj je  polis prototip dela,ki ni niti umetniško delo niti spoznanje. Heidegger zoperstavlja  delo  proizvodu,  Sartre vtraja  na  delovanju. Lefebvre razlikuje duhovno in materialno proizvodnjo (poiesis  in praxis).  Delo  ni dovolj, potreben je se pojem institucije  kot sekundarni rezultat dela (Lefebvre, 1973; 141,143). Brezposelnost je vrlina le v primeru, če gre za obliko samoorganiziranja in samopomoči. Če je doba industrializacije pustila ljudem več  časa  za pridobivanje materialnega bogastva, pa bo današnja rev. dopustila človeku več časa za duhovno rast. Zdraviti pomeni napraviti  koga celovitega.

4. RAZLIČNA RAZUMEVANJA OMEJITEV PRI OSVOBAJANJU DELA 
4.1. Marxova teza o dveh kraljestvih

Skušali bomo odgovoriti na vprašanje dometa Marxove misli o osvoboditvi dela. Problem je v tem, da točka  preseganja  kritičnega stanja,  ki  je bila v Marxovi misli že presežena,  danes še ni dosežena, po drugi strani pa se je težišče razmišljanja  preneslo na  drugo  raven,  ker se je odgovornost  nosilcev  zgodovine  na posebni ravni premaknila. To pa pomeni tudi premik na individualni  in obči ravni. Stare utopične energije za osvajanje  univerzalne generične svobode so se v dosedanjih alternativnih giba njih domala  izčrpale tudi zato, ker so se izkazali njihovi cilji  kot parcialni  in ideološki. Marxova svoboda posameznika v razmerah totalnih komunikacij je postala na novo odtujena, ker je posameznik  postal  v okvirih nastajajoče informacijske družbe  na  novo odvisen od medijev. Vprašanje njegove odgovornosti se ne zastavlja  le  v  odnosu med nekaterimi in vsemi, ampak  tudi  z  vidika kvalitete  teh odnosov. 

V tem zapisu  bomo obravnavali  predvsem osvobajanje  od odtujenega dela, ker je družba še vedno  delocentrična.  S tega vidika je pomembna primerjava Marxa z Aristotelom. Danes je videti, da še ved no nacionalno-državna raven svobode premošča  odnos med posameznikom in človeštvom in da  odnosa  med njima ni mogoče izpeljati neposredno. Posameznik je le potencialni  oz. pasivni reprezentant človeštva. Dilema svobode  vseh  ali svobode nekaterih gre še vedno v smeri svobode nekaterih  in  ne drugače  mislečih. Kot bomo videli nam v nekaterih vidikih  bolj odgovarja  Aristotelov koncept svobode nekaterih kot Marxov  koncept svobode vseh, v drugih  nihče ne odgovarja v tret jih pa  sta še oba pomembna.                  

Marxovo (Marx,  1973: 913-914) stališče o kraljestvu  nujnosti  in kraljestvu svobode v 3. knjige Kapitala, ki je doživelo  različne interpretacije,  je naslednje: »Kraljestvo svobode se  začenja  v resnici šele tam, kjer neha delo, ki ga narekujeta pomanjkanje in zunanja smotrnost; po naravi stvari leži torej onkraj sfere prave materialne produkcije. Tudi civilizirani človek se mora ravno tako  kakor divjak boriti z naravo, da zadovolji svoje potrebe, da ohrani  svoje življenja in ga reproducira in to v vseh družbenih oblikah in v vseh mogočih produkcijskih načinih. Z njegovim  razvojem se širi kraljestvo naravne nujnosti, ker se večajo potrebe; toda hkrati se razvijajo produkcijske sile, ki jih zadovoljujejo. Svoboda na tem področju je lahko samo v tem, da podružbljeni človek, združeni producenti racionalno urejajo svoje presnavljanje z naravo, da jo skupno nadzorujejo, namesto da jim vlada kot  slepa sila; da ga opravljajo z najmanjšo porabo moči in v razmerah,  ki so najbolj vredne človeške narave in ji najbolj ustrezajo. Vendar je to še vedno kraljestvo nujnosti. Onstran tega kraljestva pa se začne  razvoj  človeške moči, ki je samemu sebi  namen, resnično kraljestvo svobode, ki pa se lahko razcvete samo na tem kraljestvu nujnosti kot svoji podlagi. Temeljni pogoj je skrajšati delovni dan.«

V zadnjem delu navedenega citata Marx izpostavi naslednje  kriterije za svobodo v kraljestvu nujnosti in upravljanje ustvarjalnega dela:
- skupna kontrola,
- racionalno  urejanje,
- najmanjša  poraba človeške moči, - razmere, ki so najbolj vredne človeške narave in  ji  najbolj   ustrezajo. 

Ti kriteriji kažejo, da je svoboda dela rezultat racionalizacije, ekonomizacije in humanizacije dela. Marx ne misli  na svobodo od dela, ker bi to pomenilo celotno substitucijo  nujnega in koristnega dela s svobodno dejavnostjo. Nujno delo bo izgubilo mezdni, izkoriščevalski značaj, kar  se še danes ne zdi verjetno. Teorija o izkoriščanju proletariata na osnovi presežne vrednosti, ki  si jo prisvaja kapitalist, je tudi sama protislovna. Zdi se, da  obstaja protislovje Marxove misli v tem, da  po eni strani stremi  k notranjemu smotru samo namenskega dela, po drugi strani pa  želi racionalizirati in skupno kontrolirati nujno delo. Za Stolla in  Arendtovo (Stoll, 1981: 80, Arendt,  1969) je Marxov koncept osvoboditve  dela nekoherenten, ker najde  v  kraljestvu nujnosti tudi samonamenskost. Marx se utopično zavzema za samonamenskost dela onkraj nujnosti in v tej točki ne presega  bistveno koncepta utopičnih  socialistov. Hellerjeva (1978) meni, da  je Marxov  koncept  večpomenski. 

Osvoboditev dela1 je  vezana  na od pravo  (aufheben) dela, ki je prisotna v novoveški misli že od prvih utopičnih socialistov dalje do Hegla, ki  jo  spekulativno razvil. Dilema odprave ali osvoboditve dela je le navidezna. Marx je kot Heglov učenec vezan na pojmovanje osvobajanja kot odprave, ki  pa  je pozitivno in ne negativno  dialektiko. Napredek dela danes ni videti niti linearno, niti odpravljajoče v smislu dialektične negacije vzpenjanja nižje ravni na višjo, ampak ambivalentno. Svobodo dela lahko še nadalje iščemo v smislu opredmetovanja  subjekta in subjektiviranja objekta, vendar pa  ne  onkraj subjekta  in objekta dela, kar je lahko le onostranstvo  dela  v smislu brezdelja vseh. Dilema razrešitve dela v tostranstvu  ali onostranstvu  je te(le)ološka in pomeni dilemo razreševanja  konfliktnosti  dela v njem samem ali izven njega. Za Marxa  obstaja tretja možnost, da z obvladovanjem pogojev in sredstev dela in  s pravično delitvijo proizvodov dobi delo tudi občečloveški  smisel in cilj. Konflikt znotraj dela je le  posledica nasprotujočega vrednotenja dela  različnih družbenih skupin-razredov in  s tem tudi nasprotujočega odločanja o rezultatih dela. Takšni  diagnozi odgovarja monistična razrešitev konflikta: podrejeni hlapci  naj postanejo gospodarji svojih rezultatov. Napaka je bila v tem,  da so  protagonisti socialistične revolucije tendenco,  ki  se je medtem tudi sama spremenila, reducirali na recept, administrativni  predpis. Marx sam je nastopal proti 'kuhinji receptov' in  za stalno samokritiko gibanja za socializem.      

Svobodno delo je človekov izraz moči, sposobnosti, odtujeno, nujno, prisilno in heterogeno delo pa je izraz nerazvitih ali izkoriščanih sposobnosti. Zakaj nekdo ne mara uporabiti svoje moči? Morda se boji njenih posledic.

Pojmovanje vzgoje v antiki je določena s pojmovanjem  dejavnosti. Od  vrste dejavnosti je odvisen položaj človeka v polisu.  Materialna  dejavnost ni bila predmet posebnega ekonomskega interesa, zato  je  bila tudi ekonomska misel  podrejena  filozofski  sliki sveta. Zgolj fizični odnos do narave je  človeka poniževal na stopnjo sužnja. To pa ni veljalo za praktični odnos (gr. prattein = delovati),  ki je imel teoretično podlago. Z delitvijo dela dobi teorija najvišjo vrednost, čeprav bios theoretikos še ni identičen s srednjeveško  vita   contemplativa.   Kriterij različnih načinov življenja je v umu oz. logosu.

Despot (1976; 57) meni, da identificiranje  tehničnega sveta s kraljestvom svobode stoji in pade na treh predpostavkah: filozofski, kozmo-antropološki in na ekonomski. Avtomatska tovarna ukinja specialiste (glej Nemška ideologija) Schmidt zavrača tezo tehnoloških optimistov, po katerih je sreča ljudi premo sorazmerna z njihovim tehničnim napredkom. Vidi nasprotje med Marxom in Engelsom. Za Engelsa se preskok iz kraljestva nujnosti v kraljestvo svobode zgodi s podružbljanjem proizvajalnih sredstev, pri Marxu pa kraljestvo svobode ohranja v sebi kraljestvo nujnosti kot svoj element. Ta (Marxov-op. NB) materializem je odpravljiv v svoji neodpravljivosti. »Svobodo in nujnost Marx pomirja na osnovi nujnosti« (Schmidt, 1981; 167). Ni jasno, ali gre za spremenjeno, lažje obvladljivo nujnost.

Ostaja odprta dilema kraljestva svobode v kraljestvu nujnosti in/ali  izven njega. Videti je, da Marx sprva predpostavlja  svobodo izven nujnosti kot iluzijo, ki obstaja toliko časa, dokler človek ne obvlada slepe naravne sile. Svoboda izven nujnosti pa  postane realna   možnost tedaj, ko racionalno organizira  in  kontrolira 'izmeno snovi z naravo'. Šele tedaj, ko človek spremeni notranji odnos  do  dela, lahko spremeni odnos do dejavnosti izven  dela. Tedaj tudi delo postane ena izmed svobodnih dejavnosti. Ko človek zadovolji  osnovne  potrebe  z delom,  postane  le-to samostojna potreba kot cilj, ki ni več zavezan drugim ciljem. Vijugasta pot do pluralizma svobodnih dejavnosti vodi prek skrajševanja  delovnega  časa na minimum. Za nesvobodno delo je značilno,  da  dobi zanj delavec minimalna sredstva za preživetje. Minimalno opravljanje  nujnega dela pa je možno, če ima  pridobivanje  življenjskih sredstev minimalni pomen. Teza o dveh kraljestvih je v  funkciji samoprevare glede dosegljivosti svobode dela. Ko postane  svoboda realna možnost, postaneta obe kraljestvi komplementarni in ne več razdvojeni  vsaksebi. Marx  vključuje konec pred zgodovinske  nujnosti  v  svoj miselni sistem, le tako, da  se  ji alternativno nasprotuje.  To pomeni, da svoboda vendarle pomeni absolut ali stvar sama kot integralna celota komunistične družbe  kot  skupnosti (Gemeinschaft)  v smislu naturalizma  in  humanizma.  Marx lahko proletariat le spodbuja za boj, v katerem nima kaj  drugega izgubiti kot svojih suženjskih okov. Dejansko pa se je ta revolucionarni  boj  izkazal kot boj z negotovim izidom  in  s  porazom socializma kot igra z negativno vsoto. Princip upanja (na končno zmago-op. NB) pa je Bloch retematiziral kot  'še ne bivajoče' (nem. Noch nicht Seindes). Pojem proletariata se je konec  20.  stol. bistveno spremenil. Primarno ne gre več za  problem  ekonomskega izkoriščanja, ampak za fenomen kulturnega nerazumevanja, vrednotnega  razhajanja  in dezintegracije. Proletariat  je  v razvitem svetu  getoizirana, marginalna in podrejena subkultura glede  na dominantni  srednji sloj. Pojem proletariata se bo  verjetno  še spreminjal tako kot pojem revolucije, vendar ostaja negotovo, ali bo  kdaj udejanjil zgodovinski princip. Socialno partnerstvo  je možno v državah, v katerih delavci, upravljalci in vlada prevzemajo odgovornost za stabilnost družbe in skupni blagor z ustvarjanjem konsenza in socialnega miru. S tem preide odnos med  delodajalci  in delo jemalci iz faze tekmovanja v fazo sodelovanja  na skupnem projektu. Zgodovinske izkušnje kažejo, da  se  družbene razmere  spreminjajo  le tam, kjer se spreminjajo  posamezniki. Socializem je ostal solidarnostni in socialni program revnih  ter neposredna  demokracija političnega odločanja vseh kot  točka,  v kateri se je najmanj uveljavil. 

Za Marxa  je svoboda tudi končna točka in ne le proces,  ker je zanj svoboda za nekaj pomembnejša kot svoboda od nečesa. Prav  ta zavezanost pozitivni svobodi zlahka spremeni njegov nauk v  eshatološko dogmo, podobno kot je spremenila socializem v dogmo  svoboda kot bojevanje proti sovražnikom socializma. Če pa  je svoboda  samo pot do svobode, zgodovinski proces, gibanje  in  osvobajanje,  potem ne gre primarno za dualizem dveh kraljestev, ampak za  svobodo kot iluzijo ali kot realno možnost. Gre za različne, med  seboj vključujoče ali izključujoče koncepte,  predstave in simbole  svobode oz. nujnosti. Odnos med nujnostjo in svobodo ni samo v tem, ali se človek podreja naravi kot slepi sili, ali  pa jo obvlada, ampak je predvsem v (ne)samonamenskosti  človekovega delovanja v smislu tristopenjskega razvoja: neobvladano-obvladano in samoobvladano.

Tudi  ustvarjalno dejavnost, ki služi materialni proizvodnji,  je potrebno časovno omejiti, da bi ostalo največ časa za ustvarjalne dejavnosti, ki so same sebi namen (Kirn, 1978a: 226)1. Le dejavnosti, ki so dovolj raznolike, omogočajo človeku trajno zadovoljstvo. Znanstveno-tehnične dejavnosti pa to pogosto niso, če jih je potrebno opravljati na istem mestu z isto tehnologijo. Navidez je Marxova  teza  o  dveh kraljestvih kot  dveh bistveno  različnih načinih  življenja podobna Aristotelovi. Vendar si Marx ni predstavljal  povratka h kontemplativnemu, vase zaključenemu načinu življenja, ker je verjel v neprestano revolucioniranje proizvajalnih  sil in njihov razvoj na vedno višjo stopnjo. Oba misleca  si svobodo  zamišljata kot transcendenco dela v prostem času. Razlika  med  njima  je v tem, da je bilo delo v  antiki  na  drugačni razvojni stopnji kot v kapitalizmu. Pri Aristotelu je svoboda  že dano  stanje svobodnih meščanov polisa, pri Marxu pa  je  svoboda zadana  naloga  nosilcev vseh oblik dela v  meščanski družbi  za prehod  v dejansko skupnost, ki jo lahko razumemo kot komunizem, vzgojno-etično, sinergično skupnost. Za Marxa je  svoboda  nekaj bistveno prihodnjega, za Aristotela pa seda njega časa. Odgovor na vprašanje,  ali se je za svobodo potrebno bojevati  ali  ne,  je odvisno od odgovora na vprašanje, kaj je svobodna zavest nasproti odtujeni in kaj je svet življenja.    

Marx  opisuje pot k svobodi z bogatejšim in  bolj  diferenciranim na kategorijalnim aparatom kot Aristotel. Pri Aristotelu je sposoben doseči svobodo aristokrat kot meščan polisa, pri Marxu pa komunist kot  član dejanske skupnosti. Pri nobenem svoboda ni homogena in brez- konfliktna. Prav  to pa pri obeh predstavlja  domala  nepremostljivo težavo. Če bi pri Aristotelu moral aristokrat premagati strasti, da bi uveljavil um, bi pa pri Marxu moral proletariat  s pomočjo revolucionarnih strasti uveljaviti v praksi še vse  druge pogoje, ki jih anticipirajo kategorije kritike politične ekonomije, da bi zaživel um v umni obliki. Medtem ko se je Aristotel kot Platonov  kritik  branil  teorije udeleženosti  in  je  brez nje pristal v statičnem, dualističnem modelu svobode nekaterih in suženjstva drugih, pa postane pri Marxu udeležba (partijnost) revolucionarna teorija in praksa. Toda prav idejna participacija  na intelektualcih se je izkazala za nezadostno. Ta udeležba odpira sprva nove možnosti, kasneje pa vedno večje nevarnosti za  izgubo svobode. Svoboda ni bila nikoli zgolj teoretični, ampak je  bila zlasti  v novoveški zgodovini  predvsem zgodovinsko-praktični problem. Ne gre več za svobodo kaste ali razreda, ampak za svobodo  vseh.  Ker je svoboda skupna ideja, je kreacija  iz  nič, iz ljudskega dna  izkoriščanih  in  ponižanih. Sotrpini  postanejo soborci za pravično stvar. Začasno se zdi, da Zgodovina  postane človekov Dom.

Enolični ritem strojev naj bi zamenjal svet življenja, odnos  med gospodarjem in hlapcem pa nenasilno (samo)obvladovanje (nem. Selbstbeherrschung). Toda  po  socialistični revoluciji  se  je karizma rutinizirala  in birokratizirala. Nova politična elita  je  lahko ohranjala industrializacijo v večji meri  na  doseženi,  nižji stopnji  razvoja. Amatersko samoupravljanje (Županov, 1987)  ni moglo  spremeniti zgodovinskega  toka. 

Delavec, ki  ga  je  Marx (1986: 587) našel bolj čvrsto priklenjenega na kapital kot so  Hefajstovi  klini  priklepali  Prometeja na skalo, se  je moral  v socializmu ponovno boriti proti prekletstvu dela in laži njegovega političnega blagoslova. Volčja lakota po  presežnem delu  z izvirnim grehom bogatenja na eni in pavperizacije na drugi strani omogoča  to sleparsko igro znotraj nujnosti,  zaradi  katere  se Aristotelov koncept svobode izkaže kot teoretična, Marxov pa  kot zgodovinska iluzija. Aristotel je pripisoval nevarnost za  propad svobodnih samo neciviliziranim barbarom, Marx pa še prej civiliziranim. Iracionalne prvine nesvobode so bile Aristotelu znane v smislu  afektov  in strasti. Svoboda je bila zanj  stvar razuma. Danes  pa vemo, da je za svobodo in avtonomijo potrebna predvsem osvoboditev od iracionalne avtoritarnosti. Skupna točka med Aristotelovim in Marxovim pojmovanjem svobode je v  samonamenski dejavnosti. Vendar se tudi  tu  pokaže  časovna distanca med obema konceptoma. Aristotel cilja po sebi ni  mislil na osnovi dejanskih individuov, ki so vsestranski po vsestranskem občevanju oz. po razpolaganju z vsestransko razvitimi proizvajalnimi silami kot sta to razvijala Marx in Engels že v Nemški ideologiji. Zanju je sicer svoboda relativna, ker vsako  zgodovinsko obdobje vnaša druge pozitivne in negativne poudarke v delo kot jih je  le- to imelo pred tem. Verjameta, da se zgodovinska materialno produkcijska in akumulacijska baza za svobodo širi, zaradi  česar bi bil (so)človek najbolj svoboden v komunizmu. Vendar kriterija samonamenskosti ne  gre absolutizirati. Tudi samonamenskost  je lahko  odtujena (npr. proizvodnja zaradi proizvodnje),  delo  za drugega pa  ni nujno prisilno in s tem nesvobodno.  Marx  ostaja glede vprašanja odprave v smislu dialektične negacije odtujenosti manualnega  in  duhovnega dela nedorečen, ker  odklanja slikanje prihodnosti in ker ne more pristati na enostavno selekcijo pozitivnih strani dela od negativnih. S tem pa je otežkočen, če že ne onemogočen  tudi svoboden  izbor,  ki je  omejen na odnos  med zamišljanjem oz. planiranjem rezultata dela in rezultatom samim. 

Opredelitev za plansko gospodarstvo je slonel na predpostavki, da tisti, ki samostojno planira odloča tudi o rezultatih proizvodnega dela. Vendar se je takšna poenostavljena predstava osvoboditve dela  tudi v tej točki izkazala za napačno, neučinkovito  in  nekonkurenčno. Proletariat ni kontroliral rezultatov svojega  dela. S tem se ni izkazala kategorija planiranja kot mistificirana  kategorija,  ampak  le planiranje kot enostavna ekonomska ali  enostavna politično-ideološka kategorija. To v sholastičnem  jeziku pomeni,  da  formalni vzrok (planiranje) ni isto  kot  učinkujoči vzrok v smislu proizvodnje. Socialistična družba že zato ni mogla preseči vrednot dela kapitalistične družbe, ker je bila tudi sama industrijska. 

Marx je predpostavljal,  da obstaja  enoten  univerzalen  model osvoboditve dela. Osvoboditev je povezoval s svojo teorijo  odtujitve in vloge proletariata. Gre pa za različne subjekte dela in za različne vrednotne sisteme, v katerih se delo pojavlja. Protislovni koncept dela je že v Marxovem konceptu je pokazala že Arendtova (Arendt, 1968). Človek bi moral izbirati med statičnim in dinamičnim modelom dela. Pri prvem je cilj dela izven dela, v drugem  pa  gre  za spiralni  proces  proizvodnje  in konzuma. Dinamični  model že zaradi meja rasti in ekološke krize  ne  more do cela  izpodriniti statičnega modela. Marx očitno ni našel  najboljše rešitve pri vprašanju prehoda iz dinamičnega  v  statični model. 
 
4.2. Kritika Marxove analize pogojev svobode dela

Svobodno delo nastopa v Marxovi (Marx, 1971b) zamisli generičnega človeka kot družbeno-generična, zavestna, predmetno-čutna,ustvarjalna, svobodna dejavnost. Nujno delo je zanj na nek način  odtujeno,  zato ga je potrebno skupno kontrolirati. V kapitalizmu  je formalna svoboda podrejena mezdnemu delu, v komunizmu pa naj  bi svobodno delo prevladovalo nad nujnim delom. Hkrati s spreminjanjem pogojev bi se morala spreminjati tudi zamisel in pot do osvoboditve dela. Marx je anticipiral pluralizem interesov v funkciji možnosti  direktnega stika vsakega posameznika z univerzalnim,generičnim. Ni predvidel nadaljnje delitve in posredovanja dela kot tudi  ne zabrisovanja nekaterih meja med svobodo  in  nesvobodo. Marxov generični človek je tudi teoretično obremenjen z  negacijo homo fabra. Za Marxa in Engelsa je življenje pomembnejše kot  delo,  ki  naj bi postalo sredstvo za širjenje in bogatitev življenjske ga procesa, v katerem bi gospodovala sedanjost nad preteklostjo (Marx-Engels, 1971b: 605-606). Eden od pogojev svobode  kot odprtosti  je  prednost živega dela  pred minulim  delom,  to pa pomeni uporabo in ne zlorabe delovne sile.  Za pomen svobode je seveda odločilna moč subjektivitete subjekta. Predpostavka  subjekta svobode je neizogibna za človeka, ki je  z naravo v odnosu enotnosti in boja nasprotij. Svoboda subjekta  se rada izteče v samovolji, ker je subjekt po etimološki  definiciji (sub-jacere)  tisti, ki si podreja objekt. Človek v emfatičnem smislu danes ne predstavlja več moči subjekta, ampak je  postavka nikoli  zaključenega vprašanja o njegovem temelju in istočasno  v iskanju vodilne slike in svetlobe (Adorno in Horkheimer, 1989).

Subjekt je bistvo dejanskega2. Človek je lahko v središču sveta le kot subjekt. Za Hegla je subjekt obči, nadindividualen (Burger, 1990: 40). Marx je že v zgodnjih spisih odkril institucio-nalni značaj Heglovega subjekta, sam pa se je zavzemal za transinstitucionalnega po odpravi drža ve in birokracije. Marxov namen je  bil pokazati,  da individuum ni le predikat univerzal-nosti, ampak  je ta univerzalnost imanentno v njem samem. Burger (1990: 43) meni, da je Marxovo 'kraljestvo svobode' (Kapital III) samo inačica  tega, kar  je značilno za polnovredno življenje 'asociacije  svobodnih ljudi' (Očrti) ali 'asociacije proizvajalcev' (Kapital, I).

Za Marxa postanejo individui dejansko in ne le formalno svobodni, če združijo (in zaupajo v) svoje sile in niso več razdvojeni. To pomeni, da Marx ni predvideval povratka v kontemplativni  način življenja  in opustitve bistva dela  kot  učinkovitosti.  Glavna težava je v tem, da univerzalna za vest v informacijskem smislu ni mogoča, dokler ni intenzivnejšega procesa globalizacije in  integracije informacijske v planetarno ali celo kozmopolitsko družbo. Poznamo le univerzalnost v smislu opazovanja  vsega dogajanja.

Meje učinkovitosti so sicer res tudi v privatni lastnini, blagovni  proizvodnji in v (človeškem) kapitalu, vendar so še  večje  v kolektivni  oz.  državni lastnini in naturalni  proizvodnji brez kapitala. Sprostitev blokad ustvarjalnosti in  učinkovitosti  ne vodi k  svobodi vseh, ker je tudi destruktivna.  Socialistične države,  ki so hotele prekiniti z mejami privatne  lastnine, so prišle v večje težave kot pa kapitalistične, ki so  kontinuirano razvijale  učinkovitost  dela znotraj meja nujnosti. Tudi  sama privatna  lastnina na podlagi reprivatizacije ne ustvarja  družbenega bogastva, ker so se v razvitem svetu pogoji učinkovitega upravljanja s privatno lastnino spremenili. Zato bi kazalo uskladiti proces reprivatizacije s temi pogoji.  Ni  enostavne poti razvoja niti nazaj niti naprej. Oboje sodi k iskanju bližnjic  do blaginje, ki pa ni tudi bližnjica do socialnega miru in sreče. Ob vsakem poskusu hitrih sprememb naletimo naknadno na fenomen 'zaostajanja zaradi prehitevanja' in na razočaranja zaradi prevelikih pričakovanj. Tako ostaja nepreverjena hipoteza,  da  nismo šli  dovolj dolgo dovolj daleč. 

Socializem je  skušal osvobajati delo  najprej  v politični sferi in šele potem v  tehnološki. Ne vemo, ali  bi  bilo danes  delo lahko bolj osvobojeno  kot  je. Nobena  oblika ne pomeni osvoboditve dela, če ni osvobojena tudi vsebina.  Ker  je za človeka svoboda najvišja vrednota je  tudi človečnost (humanost). Znano je, da se pojem svobode po javlja  v različnih kontekstih evropskega duha3. Pri nekaterih  teoretikih prevladuje  komponenta svobode od', pri drugih  pa 'svoboda za'. Svobodo pogosto povezujemo z drugačnostjo, prihodnostjo, ustvarjalnostjo, prostovoljnostjo, prostočasnostjo,zato ni možna brez določene stopnje razvoja kvalitete življenja in demokracije, alternativnih gibanj, vizij prihodnosti, inoviranja v proizvodnji in šoli in subjektivnega doživljanja časa. Pri vprašanju  osvoboditve dela so  veselje do dela (kot zadoščenja), zadovoljstvo pri delu, humanizacija objektivnih pogojev dela sicer potrebni, a  ne zadostni  pogoji.  Delo je s filozofskega vidika rezultat Platonovih idej, Aristotelovega hilemorfizma,  fichtejanske samozavesti  in   Heglovega duha. Sestop teorije v prakso dela pa ne pomeni njene  razrešitve. Marx  piše o osvoboditvi dela in o večni nujnosti njegovega  obstanka. Nujnost vsebuje že Heglov 'pojem dela kot delo pojma', ki se  razreši  v absolutu. V praksi pa postaja gospostvo delo  vse bolj vprašljivo, ker prinaša razočaranja. Marx je razumel osvoboditev  dela kot osvoboditev od mezdnega dela, razrednega zna čaja dela in osvoboditev človeka za realizacijo svojega bistva znotraj gospostva  oz. kontrole nad pogoji, procesom in rezultati dela. 

Sodobne  družbe  ne morejo odpraviti delitve dela,  ampak  zmanjšujejo odvisnost delavca s skrajševanjem delovnega časa, selitvijo  dela  iz primarne in sekundarne proizvodnje  v terciarno in kvartarno, izboljševanjem kvalitete dela, prenosom enostavnega fizičnega in umskega dela na stroje itd. Nevidna proletarizacija še  obstaja. Najverjetneje je, da se generira na tistih področjih, ki bodo imela  ključni  pomen  v postindustrijski družbi.  Za  statusni položaj  ni več tako pomemben (ne)lastniški kriterij kot upravni in strokovni, ki (ni)sta združena v poklicnem. V novem veku dobi delo najvišjo vrednost pri Marxu. Zanj je  delo izvor vse proizvodnje in vse človečnosti ter sposobnost  oblikovanja sveta po človeški meri. Za Sutlića (Sutlić, 1987: 46) se pri Marxu višja dejavnost razume kot samonamenska, medtem ko je dejavnost v kraljestvu nujnosti svobodna samo toliko, kolikor  ustreza človeškim potrebam. Sutlićeva interpretacija Marxa je interpretacija  določene absolutizacije dela. Sutlićevo tezo, da dela  nima smisla odpravljati, ker je izvor vse moči, je smiselno sprejemati le  v relativnem pomenu. Sutlić nadaljuje Marxovo prognozo  dela kot neomejenega  razvoja proizvajalnih sil, čeprav  se Marx v polemiki s prvimi ekonomisti odreka opredelitve dela kot izvora vsega bogastva4. Gre za to, da je v delu strojev čedalje  manj živega, fizičnega  dela človeka in čedalje  več  minulega  dela. 

Absolutno gledano ni bilo instrumentalizirano delo niti v predindustrijski  niti v industrijski družbi izvor vse moči, ker so  na to  moč vplivali tudi drugi dejavniki. Delo tudi ne izhaja le iz človeka kot celovitega bitja in za človeka, tako da čisti humanizem ali specifično človeško delo zvenita idealizirano antropocentrično,  naciocentrično in celo egocentrično. Človek se  ne more humanizirati in osvoboditi zgolj s pridobitnim delom brez drugih dejavnosti ali z njimi. Svobodno delo nam lahko pomeni integracijo vseh  dejavnosti,  ki imajo pozitivne  sinergične učinke na večplastno osebnost izvajalca in na druge, ki jim je  namenjeno. To  bi bilo možno doseči le v skupnosti, ki je v obstoječih pogojih ni mogoče realizirati. Izjalovljeni idealizaciji pridobitnega, mezdnega dela sledi kot kompenzacija idealizacija lastnega dela.  Marx je za delo raje uporabljal izraz 'delovna  sila' in je s tem omejil delo na pridobitni pomen v prisvajanju narave in na menjavo snovi (nem. Stoffwechsel).  Odprava  delitve  dela pomeni, da kraljestvo svobode  izrašča  iz kraljestva nujnosti, ki je njegova  predpostavka. S tem se odnos med delovnim in prostim časom spremeni v korist  prostega  časa. Sutlić  razume delo kot specifično človeško moč. »Delo  samo  je oblast nad vsem, kar je. Delo je kot moč v mundanem smislu  izvor vsake  druge moči, ki ustvarja človeka, ki mu je delo prva življenjska potreba« (Sutlić, 1987: 82). Sutlić vidi humanizem  prve življenjske  potrebe  v oblasti nad naravo, kar pa  z ekološkega vidika  ni sprejemljivo. Pri Sutliću se lepo vidi, kako antropocentrično  razumevanje dela privede v ekološko krizo.  Svobode v tem smislu ne  gre iskati v moči gospodovanja, ampak v  možnosti sobivanja izven iluzije o vsemogočnosti dela. 

Marxov pojem dela ni samo antropološki, ampak je tudi sociološki, ekonomski, psihološki, pedagoški. Za Marxa svoboda dela in svoboda  človeka v kraljestvu nujnosti navsezadnje sovpadata,  ker  je človek  homo  faber, v kraljestvu svobode pa ne,  ker  je  človek umno, igrivo bitje.  Zlasti mladi Marx tematizira odnos med delom in  človekom. Njegova ideja je, da je človek takšen,  kakršno  je njegovo delo. Deljeni človek je rezultat deljenega dela, celoviti pa je rezultat vsestranskega razvoja proizvajalnih sil. Človek ni predmetno bitje  le zato, ker se nanaša do zunanje narave kot predmeta, ampak zato, ker ima od nos do sebe kot predmeta. Če pa človekov cilj ni v pridobivanju življenjskih sredstev in samoopredmetenju, ampak je v  samoizraznosti,  potem je svoboda človeka več kot svoboda dela  v  smislu svobodne izbire dela in razpolaganja z rezultati. Osvoboditev dela je vezano tudi na emancipirano (samo)vzgojo. Šele  delo kot notranji odnos odpira bistveno vzgojno dimenzijo. Vzgoja  kot 'pri prava na življenje' tako spremeni cilj, ker  življenje  ni več sredstvo dela, ampak je delo  sredstvo  življenja. Materialno proizvodnjo si človek postavlja v vlogo samospreminjanja, samooblikovanja, samovzgoje. S tem preneha  biti (samo)vzgoja sredstvo in priprava za nekaj drugega izven sebe, ker  je  že drugobit  v sebi. S tem človek tudi odpravlja dualizem med seboj in svetom dela- proizvodnje. Dualizem pa tudi vedno znova nastaja, ker je možna celovita sprava šele na tretji stopnji  razvoja. Marx utemelji univerzalni, antropološki pojem svobodnega dela  v kritiki politične ekonomije. Pri tem ga ne moti ekonomija  neomejenega razvoja proizvajalnih sil,ampak ekonomija naravnih in večnih kategorij in sebičnih interesov. Marx (1979) priznava ekonomijo  delovnega  časa v času tržnih razmer in konkurenčnega boja in  poudari, da v prihodnosti čas ne bo več mera dela5. Skrajšanje delovnega časa je pri Marxu (1973) odvisno od  produktivnosti in intenzivnosti dela ter enakomerne razdelitve dela materialne  proizvodnje med vse za delo zmožne člane družbe. Kljub temu, da postaja delo vsebinsko polno, ustvarjalno, angažira različne sposobnosti, to spada v kraljestvo nujnosti. Od Nemške ideologije do Kritike Gothskega programa sta pri Marxu prisotni dve rešitvi za prihodnost dela: 1. delo se spremeni v samoudejstvovanje; 2. ostajata dve področji s tem,  da je delo skrčeno na minimum in je na visoki znanstveno-tehnološki stopnji. Človek  v  nobenem omejen na ozek krog svojih dejavnosti.

Že  v Marxovem času so se kazale te tendence. V spremembo dela  v samo udejstvovanje  je bilo zajetih samo malo producentov.  Večina mora v prostem času uveljaviti osebne interese, ker jih ne more v delovnem času. Enoznačne rešitve tega problema še danes ni. V  Obrobnih pripombah k programu nemške delavske stranke pa  Marx povezuje osvoboditev proletariata z osvoboditvijo  dela  (1968b: 495). Ta problem bi bilo potrebno šele redefinirati glede na nove pogoje postindustrijske družbe. V industrijski družbi je  osnovni problem je v tem, kako lahko proletariat na osnovi  nivelizirane, standardizirane razdrobljene proizvodnje  pridobi sintetično, celovito  zavest. Po Marxu (Marx, 1968a: 139) je osvoboditev  delavskega razreda stvar delavskega razreda samega. Takšno stališče vodi k absolutizaciji razrednega kriterija, ker ne predvideva, da: 1. pri  osvoboditvi družbe lahko sodeluje več različnih  družbenih skupin, 2. se  z  uvajanjem novih tehnologij spreminja  zavest  in  status proletariata, 3. potekajo  tudi procesi deproletarizacije (npr. zaradi  krepitve srednjega sloja v sedemdesetih letih v ZDA), 4. se  v  20. stol. uveljavlja ideja 'človeških  odnosov - human relations', partnerstva managerja in delavca in ideja  socialnega miru, 5. se delavski razred v razviti industrijski družbi notranje diferencira in izginja kot razred. 

Posameznik z industrijskim delom lahko samo delno potrjuje  svoje generično bistvo  kot skupno bistvo (Gemeinwesen)  ali  rodovno bistvo (Gattungswesen). Dejstvo, da posamezniki sprejemajo človeški  rod  še vedno kot abstraktno,  zgolj  naravno  povezujočo splošnost, ne pa kot dejanska družbena razmerja, kaže na  odtujitev  (Marx - Engels, 1971a: 362). Odtujeno delo ločuje  privatno  in javno življenje. Delo, ki je za kapitalista samo zamenjava denarja  za blago, je za delavca zamenjava enega dela  življenja (potrošene energije) za denar (mezdo za nakup blaga-dobrin). Marxova pred postavka je bila, da je potrebno odpraviti menjalno vrednost dela zaradi njegove uporabne vrednosti. Na ta način bi dosegli več ciljev: eno samo znanost-psihologijo ustvarjalnih sil,  umetniški značaj dela, človeško ekvivalentne in transparentne odnose ter pravično delitev dobrin. Svoboda  ni neprotislovna v smislu popolnoma  homogene  vrednote. Protislovje svobode je v protislovju med (neskončnimi) potrebami in  omejenimi možnostmi. Povezava svobode in  dela  je značilna predvsem za novoveško misel, ki je videla pozitivni pomen dela  v osamosvajanju  od fevdalnih dednih vezi, vezanosti na  zemljo  in odvisnosti od fizičnega napora. Nadaljnja stopnja osvobajanja dela je v osamosvajanju človeka od 'pritikline stroja', od vsiljevanja slabih pogojev in plačila dela, od enoličnosti dela  in  pasivne vloge.  Vendar z informacijski družbi nastajajo nove odvisnosti. 

Mentalni napor je do določene stopnje potreben. Teza o relativnosti  svobode je obenem teza o nemožnosti popolne odprave  odtujitve v konkretni situaciji6. Marx piše v Kritiki Gothskega programa, da je  osvoboditev  dela težko razumeti (anarhisti so jo zavračali že v 19. stoletju), ker je več dimenzionalna: »v neki višji fazi komunistične  družbe, ko izgine zasužnjujoče podrejanje posameznikov delitvi  dela  in  s tem tudi nasprotje med umskim  in  telesnim delom;  ko delo ni več le sredstvo za življenje, temveč  je  samo postalo prva življenjska potreba; ko se z vsestranskim razvojem posameznikov  povečajo  tudi njihove produktivne si le in  ko  vsi viri kolektivnega bogastva  obilneje pritekajo – šele tedaj  bo mogoče popolnoma prekoračiti ozko obzorje meščanske pravice in bo družba  zapisala na svojo zastavo: Vsak po  svojih sposobnostih, vsakemu po  njegovih potrebah« (Marx,  1968b: 493-494).  Svobodno delo je nedeljeno, ciljno, vredno, prva potreba in motiv, produktivno,  vsestransko in izvor enakosti in humanosti6. Tako  je tudi Marx pripisal delu v prihodnosti le pozitivni pomen, ker  je privatna le negativni pol celot nega razmerja s proletariatom  v Bedi  filozofije. Negativni pomen daje delu kapitalistični  način proizvodnje,  privatna lastnina in odtujitev. Iz teh značilnosti Marx izpostavi ekonomsko  osvoboditev delavskega razreda  kot veliki končni smoter, ki mu je treba podrediti kot sredstvo vsako politično gibanje (Marx, 1968a: 139). V Pariški komuni je Marx našel ekonomsko osvoboditev dela, ki se je v socialističnih revolucijah večkrat ponovila, a se ni obdržala zaradi  parcialnih pristopov k reševanju tega problema. 

V socialističnem gibanju je prevladalo prepričanje, da je z odpravo privatne lastnine odpravljeno  tudi izkoriščanje  delavcev. Družbena lastnina ni odpravila niti ekonomske odtujitve  niti 'odtujene sfere duhovne nadzidave'. Tako je ostal Marxov  (Marx, 1969a: 208) program osvoboditve proletariata z odpravo filozofije nerealiziran. Predpostavko samoproizvodnje življenja, ki jo je deformirala  meščanska družba, je Marx že v zgodnjih delih  skušal reinterpretirati v smislu generičnega človeka-avtentičnih potreb, bogastva čutov, razvoja človekovih sposobnosti zaradi njih samih. Marx (1979: 420) vidi, da je svobodno delo prekleto resna stvar in najbolj intenzivni napor. To je svobodno delo s stališča najbolj sposobnih.  Glede na dolgočasno, monotono in  (pre)obremenjujoče delo, s katerim se ukvarja večina, lahko tudi kratkočasno, raznoliko, privlačno in manj naporno delo osvobaja. V relativnem smislu bi lahko govorili o različnih vrstah in značilnostih svobodnega dela po kriteriju skladnosti s pričakovanimi pozitivnimi učinki. Delo je nesvobodno takrat, kadar ni prilagojeno sposobnostim in interesom posameznika.Takšnemu prisilnemu delu se zoperstavlja  Marxova koncepcija samoudejanjanja individuov v delu, ki  jo je  artikuliral že v Rokopisih l. 1844, ker brez te  ni osebnega razvoja. Svoboda  dela je v realizaciji človekovih bitnih moči.  Človekova svoboda je vedno nekaj več kot  rezultat dela,  ker  je  med možnostjo in realnostjo, ni pa sama samovolja. Če je proletariat samo orodje visoke tehnologije kot v času avtomatizacije, ne more biti  v  vlogi osvoboditelja dela. Vendar je Marx  videl  hkratno proizvodnjo  bede in bogastva, ni pa videl razvoja  proizvajalnih sil kot razvoja destruktivnih sil (Stoll, 1981:80).

Za Marxa je svobodno delo človekova  konkretna,  predmetno-čutna dejavnost. Vodi k razlaščanju razlaščevalcev in odpira zgodovinsko perspektivo afirmacije občega dela kot univerzalne  mere  lepote.  Cilj dela  ni bogastvo kot in-ertia,  ampak  kot  proces, kriza. Bogastvo je v sistemu potreb. Človek z delom proizvaja  naravnost kot človečnost v procesu naturalizma- humanizma. Svoboda dela se izraža v samoprodukciji, samodejavnosti, samoafirmaciji, samokonstituciji, samoregulativnosti in samoorganiziranosti, itd. Vedno znova je treba izumljati poti k  svobodi dela. Marx je za samorealizacijo človeka v delu predpostavljal  ustreznost individualnih in družbenih potreb, kar je pa  samo  idealni model. Marx pri analizi dela od zgodnjih k poznim delom prehaja od antropološkega k sociološko-ekonomskemu pojmu dela. Meni, da se lahko socioekonomski pojem dela odpravi v antropološkem  pojmu. Kritika politične ekonomije je možna prav na osnovi antropološkega pojma dela kot generične lastnosti človeka, ker ekonomski  pojem mezdnega dela pomeni razredno negacijo antropološkega pojma. Zato je bistvo Marxovega antropološkega pojma dela v emancipaciji proletariata   kot emancipaciji človeštva. Dejansko pa je obstoj proletariata koreliral z antropologijo homo fabra7. 3. Marcusejev koncept osvobajanja dela. Marcusejev  koncept svobode je tudi danes zanimiv zaradi  poti  v 'stabilno družbo'. Marcuse razlikuje med delom nasploh in odtujenim  delom. Delo  kot kontrola, podrejanje tehnični proizvodnji ter transformacija narave in človeka bo ostalo tudi v  prihodnje, kar  pomeni pristajanje na gospostvo8. V  posredovanosti  dela t.j.  v  distanciranju  delavcev od neposredne  proizvodnje  vidi Marcuse  možnost kraljestva svobode znotraj  kraljestva nujnosti.

4.3. Marcusejev koncept osvoboditve dela                     

Obrat  v  sami proizvodnji išče Marcuse v 'estetskem  ethosu'  in pomiritvi eksistence.  Z novo kvaliteto potreb bo  tudi  svoboda postala vitalna potreba, kar bo privedlo k novi antropologiji in novi  morali  kot negaciji  krščansko-judovske  morale  (Marcuse, 1972: 12). Vitalna potreba za osvobajanje dela pomeni tudi potrebo po  sreči,  užitku  in mirni vesti. To Marcusejevo stališče se razlikuje  od  Smithovega, po katerem je nedelo mir,  svoboda  in sreča. Ohranjanje odtujenega dela pomeni Marcuseju  potlačitev vitalnih  potreb ter dominacijo potrebe/motiva po preživetju  in zaslužku  nasproti življenjski bedi. Marcuse odkriva življenjski paradoks, zaradi katerega postaja življenje tem bolj bedno, čim bolj se človek trudi, da bi bilo zaslužno9. Očitno  je, da socializem te poti k osvobajanju dela ni opravil. Marcuse (1972: 14-15) opozarja, da se socializem še vedno  preveč razume  v okviru rasti proizvajalnih sil in rasti  produktivnosti dela. Dejansko je ideologija proizvajalnih sil in odnosov zakrivila  nekvalitativno spreminjanje obeh. Nedvomno so  utemeljevali tudi  naši teoretiki socializem kot kvalitativno  novo, svobod no družbo. Tudi v državah, kjer komunistična partija še vlada v imenu proletariata (npr. Kuba, Kitajska), delo ni osvobojeno. Danes lahko  govorimo o (začasnem) zatonu proletarske, internacionalne in univerzalne vizije osvoboditve dela. S propadom (vzhodno evropskega)  socializma je koncept politične osvoboditve dela doživel poraz na osnovi državnolastniškega, centralno planskega, ne-tržnega in ekstenzivnega gospodarstva. Osvoboditev dela je možna šele z odpravo privatnolastniš-kega, tržnega, državnega monopola ali  monopola medijev. To pomeni,  da je  pluralizem boljši kot vsak monopolizem. Če je  za Marcuseja (1972: 9-10)  'kraljestvo svobode izven kraljestva  nujnosti'  ne more biti hkrati tudi v njem10. Svobodo je potrebno iskati tudi v delu in ne samo izven dela. To pa pomeni dvoje: 1.  da ostanemo pri osvobajanju dela zaradi osvobajanja  prostega časa  znotraj  globalnega kraljestva svobode ali  pa 2. skušamo oboje misliti za nastajanje novega kraljestva  svobode izven newtonovsko - kartezijanske industrijske paradigme, 3. nadaljnji razvoj tehnike lahko pomeni osvoboditev, če konvergenca tehnike in umetnosti, uma in domišljije sugerira  konvergenco dela in igre (Marcuse, 1972: 15,29). Marcuse (1984) meni, da se svoboda v svetu širi in vsebinsko  bogati  kljub nasilju. Zanj toleranca pomeni spoznanje resnice,  ki omogoča izbor poti do svobode kot samodoločitve in avtonomije ter sposobnosti,  da človek sam odloča o svojem  življenju (Marcuse, 1984: 83).  Institucije so nujno zlo, ker že apriori  preprečujejo samodoločanje. Zato  je  svobodo potrebno  izumljati  s  pomočjo domišljije celo za najbolj svobodno družbo. Svoboda je bistveno vezana na prihodnost in na realizacijo  humanih vrednot11. Za Marcuseja (Marcuse,1984: 101-102) je vzgoja še en primer lažne, abstraktne tolerance; pod masko resnice je njeno bistvo  vsebovano  v ideji samopotrditve.  Gibanje  proti  slabim vplivom represije in prizadevanje, da človek postane to, kar  je, je  usmerjeno  od vseh vrst popustljivosti do  otroka  do  stalne skrbi zanj. Vendar to gibanje ne odpravlja represivnega ostanka vzgoje,  ki  ga Marcuse takole označi: »Često se presliši vprašanje,  kaj je najprej potrebno potlačiti, da bi človek še vedno postal jaz, to, kar je. Sposobnosti posameznika so del sposobnosti družbe: agresije, občutka krivde  neznanja,  ogorčenosti, groženj, ki škodujejo njegovim življenjskim instinktom« (Marcuse, 1984: 102).  To vprašanje se nanaša na  odnos med  ustvarjalnimi potenciali posameznikov in družbe, ki se lahko medsebojno spodbujajo  ali blokirajo in delujejo v pozitivni ali negativni  smeri. Usmeritev  k  permisivni  vzgoji lahko funkcionira kot zaščita patološkega  narcizma ali kot iluzija o dveh popolnoma svobodnih subjektov vzgoje. Kot drugi psihoanalitiki tudi Marcuse (1978: 45) piše,  da  samo osvoboditev potlačenih  impulzov  lahko pretrese vzpostavljen sistem potreb v posamezniku in ustvari psihološki in fiziološki  prostor tudi za potrebe svobode. To  pomeni,  da  se identiteta posameznika lahko osvobodi le z demokratizacijo inter- in intra-personalnih odnosov. Svoboda je večstransko  omejena  z razvojno  stopnjo družbe in posameznika ter z dopustno mejo  izkoriščanja   naravnih  virov. Človek  mora  delati   za lastno preživetje kljub temu, da se fizična težavnost dela zmanjšuje. Marcuse ve, da je potreba potrošnje pridobljena biološka potreba, s  katero industrijska družba potrjuje samo  sebe  in obvladuje potrošnike.  V vzvodih potrošnje je vzgoja  za konformizem. Tudi totalitarni režimi se najlaže obdržijo s sklicevanjem na  biološke potrebe  in  fizično ogroženost naroda. Civilizaciji   pripada določen  represivni  značaj nad primarnimi potrebami, ki pa je danes  videti nepresežen v delovni morali, ker  vodi permisivni patološki  narcizem  v slepo  ulico neodgovornega posameznika. Različni sloji zastopajo različna stališča do dela. Intelektualec dela,  kar ga veseli, delavec dela zaradi boljšega  življenjskega standarda, brezposelni  pa 'zapravlja življenje  za  nekoristne aktivnosti'. Delavca bi bilo z razširitvijo biološke baze revolucije odvaditi od iluzije stalne akumulacije dobrin. Vsak se  mora česa odpovedati za skupno dobro.   

4.4. Vprašanje večznačne nujnosti dela

Pojma  svobode in nujnosti sta večznačna.  Kocjančič  opredeljuje 'kraljestvo nujnosti' kot sinonim za koristno delo. Pri tem pomislimo na proizvodnjo materialnih in nematerialnih dobrin za zadovoljevanje  potreb. Za Kocjančiča (1990) je koristno  delo  tisti spodnji prag dela, ki ga človek ne more zniževati, ne da bi ogrozil  svojega obstoja in razvoja. V tem je tudi meja  tega,  čemur Marx pravi 'odprava dela'. Če je bilo delo v preteklosti povečano do zgornjega praga blagostanja na osnovi izkoriščanja surovin, bo pa v prihodnosti znižano do spodnjega. Noben družbeni sistem ne more transcendirati te dvojne meje dela, ki je neodpravljiva. Danes se širi področje prostega časa, vendar tako delo kot prosti čas nudita človeku protislovne možnosti. Človek ni v  odnosu  do drugih ljudi samo v konjunktivnih (kooperacija, asimilacija, akomodacija), ampak tudi v disjunktivnih odnosih (konflikti, nasprotovanja,tekmovanja). Prosti čas ni več duhovna ustvarjalnost, ampak  beg  od spoznanja samega sebe. 

Sodobne družbe  so policentrične, ker je delo eno izmed njihovih središč. Delo je še  vedno bliže  mitu kot dejanskosti12, ker  nekateri ne  morejo  najti svojega  mesta v njem, drugi pa ne izven njega. Odnos med delocentrizmom in policentrizmom odpira vprašanje  nujnosti. Tudi ta pojem je večznačen: 
1. nujnost kot neizogibnost je v tem,  da  negacija dela pomeni smrt človeka. To je nujnost  kot potrebnost, ker brez dela človek ne bi mogel zadovoljiti  nobenih potreb. 
2. Nujnost je tudi brezpogojna pogojenost, ker vsaka  generacija naleti na dano stopnjo razvoja proizvajalnih sil,  sredstev in  proizvodnega načina. Šele na osnovi odvisnosti  od rezultatov minulega dela lahko določena generacija oblikuje svojo  relativno neodvisnost. 
3. Nujnost je tudi v moralni dolžnosti in  v kavzalni pogojenosti- predmetnosti delovanja. 

Med objektivno in subjektivno nujnostjo dela je mogoče razlikovati šele pri višje  razvitih potrebah  in pri določeni dezideologizaciji,  demitizaciji  (celo demilitarizaciji) dela. V posvečanju dela 'višjim ciljem' kot so bog, socializem, rast produktivnosti, narod, raj na zemlji, absolutna svoboda, se obe vrsti nujnosti prekrivata v prisili homogenizacije, kolektivizacije in industrializacije družbe ter njenega uniformnega  poenotenja. Višji cilji, ki jih sistem vsiljuje delavcu so nadomestek za tiste vrednote, ki jih le-ta ne more najti v  delu. Stahanovskijev kult odtujenega izvajalskega dela je primer za takšne fundamentalistično religiozne tendence, ki kažejo  na to, da  je v zadnjem času subjektivna nujnost dela pomembnejša  in usodnejša  kot objektivna nujnost. Fundamentalizem dela ima  prav tako negativne posledice kot fundamentalizem nedela  tudi  zato, ker  med njima ni dialoga. Gre za dva zaprta  sistema  ohranjanja blaginje  in  revščine. Ohranjajo ga  delovna vzgoja - vključno s poklicno in politehnično, vera, etika dela in ideologija.  

Delo  bo  subjektivno nujno, dokler  bodo različne oblike  zavesti  reproducirale pozitivno vrednoto dela. Gre za neusklajenost  med  potrebami posameznika po  delu  in potrebami družbe. Sposoben posameznik želi manj prisilnega in več  kreativnega dela, nerazvita družba pa ravno obratno. Zato so bili doslej rezultati kreativnega dela tako redko upoštevani in stimulirani. Če je izvajalsko delo v funkciji ohranjanja zaprtega,  avtokratskega sistema ali režima, pa je ustvarjalno delo v vlogi odprtega, tržno konkurenčnega sistema. Niti planski niti tržni model gospodarstva po Weizsaeckerju (Weizsaecker, 1976) doslej nista privedla do 'demokratičnega asketizma' kot možnega izhoda iz protislovij civilizacije. Zaprti in odprti tip teleološke kavzalnosti sta pogojena z  dvema modeloma družbenih sistemov: predmodernim in (post)modernim ter z dvema  tipoma usposabljanja. Intelektualne sposobnosti so v  drugem sistemu  pomembnejše kot telesne. 

Ne verjamemo več  v  nujnost povezave  med  naporom in napredkom oz. razvojem. Namesto o enostavni, mehanski, zunanji, neobvladani nujnosti (usodi)  govorimo o kompleksni, programirani, časovno omejeni nujnosti,  ki je notranje povezana s svobodo, ker tudi človekov cilj ni več zgolj obvladovanje zunanjega sveta, ampak še prej samega sebe. Lahko bi rekli, da gre za interakcijo svobode in nujnosti. To pomeni, da gre  za prepletanje determinizma in indeterminizma. Zgodovinski, biološki, tehnični in drugi determinizmi zmanjšujejo vlogo človeškega dela. Tehnološki determinizem lahko presegamo z usposabljanjem za obvladovanje novih tehnologij.

Od začetka učlovečanja človeka dalje lahko govorimo o samoinducirani nujnosti, ki je v dvojni funkciji pogojevanja in  negiranja ovire  svobode. Za radi prehodnih oblik in zbrisanja meja  je težko razločevati med obema vrstama nujnosti. Dokler prevladuje zunanja nujnost, se človek ne more humanizirati, ker ne živi avtentično. Šola, ki temelji na tem konceptu, je 'cerkev industrijske družbe'. Vedno znova se zastavlja vprašanje, ali gre le za svobodo  izven dela ali tudi v delu. Obstajata obe interpretaciji, ki se sklicujeta na Marxovo stališče o dveh kraljestvih. Friedmann (1959)  na osnovi  empirične raziskave trdi, da se industrijsko  delo  vedno bolj drobi in specializira, zaradi česar delavci bežijo iz dela v zabavo. Že Friedmann (1953) meni, da prosti čas ne pomeni že  sam po sebi svobodnega časa. Marx je opozoril, da je negativni odnos do  dela  pogojen tudi z objektivnimi okoliščinami delitve  dela, privatne lastnine in odtujitve. Vendar to še danes pomeni  civilizacijski napredek  glede  na  statične, zaprte,  pavperizirane družbe  (npr.  na Balkanu). Delitev dela  nima  samo  negativnih posledic, ker omogoča tudi raz ne oblike kooperacije13.

Če bi imel človek do dela samo negativni odnos,ga ne bi mogel osvobajati od znotraj. Vendar je ideja osvoboditve od  dela  starejša kot ideja osvoboditve znotraj dela. Osvoboditev od dela predpostavlja delo drugega, izkoriščanega razreda, ki omogoča  vladajočemu  razredu privlačno in priviligirano umsko delo  v  prostem času  (gr.  izraz  'schole'). Osvoboditev znotraj dela  predpostavlja, da smo na nek način vsi, tudi intelektualci, v odnosu mezdnega dela. Vprašanje je, ali je glavni poudarek na: 1. negaciji presežnega dela v presežnem delovnem času, ki si  ga ne kontrolirano prisvajajo drugi, 2. samoorganizaciji in samokontroli, 3. osvoboditvi od manualnega dela za intelektualno delo, 4. deblokadi družbenega (državno-birokratskega) omejevanja razvoja individualnih sposobnosti. Po prvi program se nanašajo možnosti skrajševanja časa, na  drugega permanentno izobraževanje in vzgoja za upravljanje s samim seboj, s podjetjem in za vodenje delovnih timov, za tretji problem naj bi našli odgovor v razvoju avtomatizacije oz. človeku prilagojenih  novih tehnologij, za četrtega pa v informacijski. Ti odgovori pomenijo nove, še neslutene možnosti brez omejitve. Meščanska, socialistična in nova ZTR  funkcionira kot globalne deblokade in sprostitve zatrtih energij. Toda vsaka  od teh revolucionarnih osvoboditev prinaša  nove  zasvojenosti-meščanska in socialistična revolucija s taborišči dela  in pogorišči  smrti,  ZTR pa z  nevarnostjo orwellovščine. Poznamo mundane in transmundane teorije svobode. Za transmundane  teorije absolutnega  indeterminizma svoboda ni dosegljiva na  tem  svetu. Ker se z odstranjevanjem zunanjih ovir pojavljajo notranje spone, je strah pred svobodo nekakšna ksenofobija. Pod površino demokratične  kulture tiči avtokratska z grožnjo, da uniči njo in  sebe. Frommova (Fromm, 1987) dilema človeka kot ovce ali volka spada  v okvire avtokratske  (ne)kulture,  v kateri  je  oboje.  

Vprašanje smisla dela se presoja tudi s stališča vojne in miru, progresa in regresije,  sovraštva in ljubezni. Še vedno je premalo del iz ljubezni do bližnjega (Makarovič, 1986). Tisočletno izkoriščanje je gotovo zapustilo v (post)modernem človeku sledove notranjega odpora do dela, ki se ne kažejo  v  tem, da ne  bi maral delati več kot neandertalec. Gre za  to,da  zaradi rastoče destruktivnosti njegova dela, ki jo je že Marx v Očrtih prepoznal  kot udejanjanje in razdejanjanje dela, niso  trajnejša kot  dela ledenodobne- ga človeka. Odrivanje dela v smislu njegove kontingenčnosti (kako lahko osmislimo naključne kombinacije informacij)  in perifernosti (kanalizacija delazmožnosti  na stranski ali  slepi  tir),  ne razrešuje njegove uganke. Kaže  le,  da  se človek  skuša  izogniti negativnim posledicam dela s tem, da  ga prenaša na druge ljudi in stroje. Izguba trajnosti v informacijskem toku seveda ne pomeni realizacije modela Rafaela ali povratka k substančnosti dela. Zato  bi bilo bolje govoriti o delnem zaničevanju oz.  zavračanju dela,  ki ima lahko različne  izvore:  podrejanje zakonitostim narave  in  družbe, ki se izražajo v neustreznih  normah,  zasužnjevanje telesa in duha ali sprejemanju slabih pogojev in rezultatov  dela. Pomanjkljivo  razumevanje  in toleranca do različnih kulturno-vrednotnih kontekstov rezultatov dela še vedno  spodbuja dvom  v tezo, da bi bilo pomembno za človeško vrsto vse, kar je vsak  posameznik  najbolj sposoben ustvariti  bodisi v delovnem bodisi v prostem času. Malo verjetno je, da bi bil lahko posameznik celovita osebnost v prostem času, če izčrpa že  skoraj  vso energijo  v delovnem. 

Malo je verjetno, da bi lahko funkcioniral prosti čas kot svobodni čas brez svobodnega delovnega časa. Vprašanje skupnega načrtovanja in organizacije časa ostaja še odprto. Nujnost v industrijski družbi ni samo v podrejanju dela  kapitalu oz. profitu, ampak je tudi v podrejanju individualnega dela kolektivnemu  delu. Ta nujnost se danes relativira  z uveljavljanjem novih proizvodnih konceptov. Nastaja novo razmerje med objektivno in subjektivno nujnostjo ustvarjalnega dela. To pa pomeni, da  bo potrebno iskati ravnotežje med delovanjem različnih vrst  zakonitosti  znotraj teleološke kavzalnosti različnih komponent dela/dejavnosti  vedno znova, tako da bi lahko preprečevali  nezdrave, neugodne in nesmiselne učinke. Isto delo je s stališča delavca nujno, kolikor hoče zadovoljevati avtentične in neavtentične potrebe, s stališča kapitalista pa  je potrebno,  če hoče proizvesti profit. Šešerko se ob  tem vpraša: »Se delavec lahko prodaji blaga odpove in razglasi, da je njegovo delo  zanj sicer njegova potreba, ni pa  zanj  nujno«  (Šešerko, 1980: 15).  Isto delo je lahko za posameznika nujno, kadar ga  opravlja zaradi eksistenčnih potreb in svobod no, kadar ga opravlja zaradi lastne potrebe in užitka. Ugotovitev, da nujnost dela  še ne izključuje svobode, je večznačna kot so večznačni vidiki  nujnosti in svobode znotraj ambivalentnega odnosa človeka do dela.

4.5. Pota k osebni svobodi v delu 

Ni svobode v absolutizaciji nobene posamezne komponente dela, ampak  v optimalnem, sinergičnem učinku vseh. To  tezo  dokazujejo primeri asimetrije med osebnimi pričakovanji in rezultati  dela. Nekdo je lahko priznan za svoje delo, a je osebno nesrečen; drugi je lahko osebnostno hitro zadovoljen z rezultati svojega dela,čeprav ti niso družbeno koristni; tretji je lahko vzgojen za dobrega  delavca,  vendar z drugimi nima dialoga.  Tudi  (samo)vzgojna komponenta dela ni dovolj za svobodo, če ne obli kuje vzgojne skupnosti, v kateri posameznik naleti na človeško ekvivalenten  odziv in spodbudo. Vzgojna komponenta industrijskega odtujenega dela je šibka  in ne more izstopati kot dominantna, ker v programu tega dela ni razvoja celovite osebnosti. Ni sožitja brez sodelovanja. Oboje pa predpostavlja višjo stopnjo usklajenosti med objektivnimi in subjektivnimi komponentami dela/dejavnosti. Vse to kaže  na dejstvo, da vzgoja za delo ni isto kot vzgoja za razvoj  osebnosti. Individualna človeška osebnost razume svojo svobodo kot pogoj svobode drugih v smislu strateško postavljenih osebnih ciljev  in kot spontanost, kot adaptabilnost na določene razmere in kot kritiko razmer. Pogoji  možnosti svobode dela so tako na strani subjekta kot na strani objekta. 

Delo posameznika je sedaj in tukaj psihosocialno, normativno - pravno in upravno, kulturno-civilizacijsko, antropološko-ekološko determinirano, s tem pa tudi odvisno in omejeno. Osvobajanje dela lahko iščemo le znotraj teh omejitev, ki so  sicer zgodovinsko  premične in same po sebi še ne  pomenijo  nesvobode. Način dela posameznika je odvisen od stopnje razvoja tehnologije, prevladujočega proizvodnega načina v družbi, delovnega vzdušja  v podjetju,  njegovih delovnih navad in  motivacije, itd. Odvisnost dela ni  razvidna samo v vsaki svoji komponenti, ampak tudi na ravneh individualno-posebno-obče.  Na teh ravneh  se  komponente različno kažejo. Na individualni ravni gre za bioritem,  delovne navade, pridobljeno znanje, veščine in sposobnosti, motiviranost, vrednotenje oz. osebn(ostn)i odnos do dela; na posebni ravni  gre za podjetje ali zavod, narod, razred, za proizvajalne  in  druge družbene odnose; na obči ravni pa gre za  razvijanje generičnih lastnosti individualne človeške osebnosti. Zaradi  mnogostranske odvisnosti  in pogojenosti tudi danes posameznik ne odloča sam  o delu. Stopnja njegove svobode je večja kot je bila v fevdalni cehovski proizvodnji, v kateri je moral sin delati isto in na  enak način kot oče. Dejstvo, da opravlja danes vedno več  posameznikov več poklicev v življenju, še ne pomeni,da je njihovo delo svobodno; pomeni pa več možnosti, da najdejo sebe v določenih poklicih. Izbira  dela  je pogoj svobode in odgovornosti.  

Ni  zanemarljivo vprašanje,  ali je delo samo 'job' ali 'profession', ker prvo,  ki ga opravlja brezosebni kdorkoli (Heideggerjev 'man'), nima  perspektive osvoboditve. Svoboda se podobno kot odtujitev nanaša na vse faze proizvodnega procesa. Zamisel je sicer najpomembnejša sestavina delovnega procesa,  ker se ta brez nje spremeni v stihijo, vendar ni zadosten kriterij osvoboditve dela. V naši družbi je bilo že veliko  izjalovljenih načrtov zaradi slabe organiziranosti,  pripravljenosti, zainteresiranosti, sposobnosti in odgovornosti za njihovo  izvedbo. Svoboda dela vsebuje tudi dolžnosti in odgovornosti, sicer se kot svoboda od dela prelevi v svoje nasprotje. Ker je bila v naši družbi politična raven dominantna, sta antropološko-generična in individualno  osebnostna raven služili za legitimiranje  družbeno politične ravni. Po identitetnem modelu svobode naj bi se individualni in družbeni interesi v perspektivi uskladili. Identitetni model je preozek za uveljavljanje pluralizma interesov in bogastva razlik. Posamezni ki lahko dosežejo relativno neodvisnost in avtonomijo dela in učenja, ki pa ne pomeni vedno tudi dobre  kooperacije in kvalitete. Z  osebnega vidika je vprašanje, kdo je človek v  eksistencialnem smislu, pomembnejše kot vprašanje, kaj je človek v  esencialnem, ker je prva raven življenjska, druga pa je institucionalna14. 

Eksistencialno gledano je posameznik lastni nedokončan projekt.  Institucionalno delo in vzgoja sta pomembni le toliko, kolikor prispevata k njegovi izpeljavi. Če se posameznik počuti v proizvodnih odnosih nekoristen, odveč, nemočen, osamljen, prazen, to pomeni subjektivno odtujenost in negacijo njegove psihične  integritete. Posameznik skuša izbrati takšno (poklicno) delo, da bistvena  določila tega dela izpolnjujejo  njegovo  'eksistencialno zasnovo' (Heidegger: 'Entwurf') socialno in esencialno orientirani pedagogiki spregledujeta pomen eksistencialne ravni za vzgojo, tako  to spregledujejo  tudi teorije izbora poklica. Posameznik  vsakokrat znova izbira  svoj poklic, če se tega zaveda ali  ne.  Posamezne komponente dela so motivacijske spremenljivke – variable, do katerih se socializiran posameznik tako ali drugače opredeljuje glede na svoje sposobnosti, interese, motive, vrednote in cilje. Zato ni nujno,  da določen posameznik vsak poklic opravlja zaradi ekonomskega  motiva. Celo enega samega poklica ne opravlja vedno zaradi dominirajoče ekonomske komponente kot motiva. Posameznik danes ne menjava poklice samo zaradi institucionalnega razvoja dela,  ampak  tudi zato, ker ne najde v določenem poklicu bistvenega motiva za  svoj projekt, ali pa zato, ker standardizirana rutina določenega poklic nega dela ne odgovarja izbranemu, predstavljenemu bistvu dela. Redukcija  osebnosti na eno samo trajno, delno bistvo (karakter) ustreza statičnemu, nerazvojnemu in netržnemu, družbenemu sistemu. Pasivna  adaptacija posameznika na delovno rutino  je  opozorilni znak za  iskanje drugačnih ciljev dela, ker  je  obstoječe  delo postalo samo sredstvo. 

Po Superjevi (Super, 1952) teoriji poklicnega izbora je izbor proces, ki poteka med interesi in možnostmi, med  dejavniki socialnega okolja in lastnostmi osebnosti.  Nastane nekakšna sinteza ali kompromis, ki ni enkrat za vselej dan. Z uvajanjem novih tehnologij, formiranjem delovnih timov in novega načina vodenja nastaja tudi prevrednotenje z de- in re-kvalificiranjem dela. V 19. in 20. stoletju obstajajo teorije, ki ne razlikujejo med občečloveško in poklicno usmerjenostjo posameznika.  Z vidika opredeljenih dvaindvajsetih komponent dela/dejavnosti lahko sklenem, da je razlika med obema orientacijama posameznika tem manjša, čim več komponent obvlada, ker je večja njegova pripravljenost za opravljanje različnih poklicev15. Zaradi absolutizacije posameznih vidikov dela (npr. tehnološkega) nastaja parcializacija dela kot tudi zamenjevanje sredstev in ciljev. Pogosto se poudarja psihološki vidik osvobajanja dela kot je veselje do dela. Tudi to je samo eden izmed vidikov. Ni vseeno, v kakšnem vrednotnem kontekstu socialnih odnosov se (poklicno) delo posameznika nahaja. Očitno tržni odnosi spodbujajo ustvarjalnost pri podjetnih, državno regulativni in egalitarni pa jo zavirajo. Negativna stran dela je v pasivnem prilagajanju individualnih  osebnosti na dane delovne pogoje. Posamezniki si pogosto postavljajo prenizke in premalo operativirane cilje. To vodi v parcializacijo njih samih, zakrnevanje njihovih višjih sposobnosti in v nekvalitetno izkoriščanje prostega časa. S hiperaktivnostjo pri repetitivnem delu se posameznik reducira na stroj. Delo za zadovoljevanje višjih potreb samorealizacije je objektivno odložljivo in manj neobhodno, subjektivno pa neobhodno. Težnja po zadovoljitvi višjih, duhovnih potreb pomeni razvijanje težnje po osebni rasti in kulturnem razvoju. Pomembno je, da vsak lahko uveljavi pravico do samo realizacije v kulturnem in duhovnem razvoju kot tudi iskanje nove emancipacijske racionalnosti in senzitivnosti za lepo in dobro  v osebnosti sami. Če je kompleksno umsko delo še  vedno pretežno  v funkciji zadovoljevanja materialnih potreb, to še  ne pomeni samorealizacije. Umsko delo je lahko celo bolj osebnostno odtujeno in družbeno destruktivno kot manualno delo zlasti kot intelektualni taylorizem. Umsko  delo  je videti kot osvoboditev glede  na  manualno  delo podobno  kot ima delo videz svobode glede na  brezposelnost.  Dejansko  pa ima tudi umsko delo skrite pasti nesvobode, ki jih  je potrebno  odpravljati  tako na strani objektivnih kot  na  strani subjektivnih pogojev. Tu se še posebej zaostruje vprašanje priviligiranosti  in enakosti od pogojev družinske vzgoje  do  pogojev šolske vzgoje in do socialnega statusa zaposlenih. 

Težnja po zadovoljitvi višjih, duhovnih potreb pomeni  razvijanje težnje po osebni rasti in kulturnem razvoju. Pomeni tudi  pogojevanje nove emancipacijske racionalnosti in senzitivnosti za kalokagatijo  v osebnosti sami in izven nje. Če je  kompleksno  umsko delo še vedno pretežno v funkciji zadovoljevanja materialnih potreb,  to še ne vodi k samorealizaciji. Pretiran napor ne  vodi  k samorealizaciji. Delo je v preteklosti spominjalo na mučilno napravo  (lat. tripalium). Eno izmed bistvenih vprašanj modernizacije  dela je še vedno razbremenjevanje prekomernega  (fizičnega napora, ki je sicer civilizacijska pridobitev moderne dobe, vendar samo do točke življenjskega udobja ali konforta. Če delavcu  pred delom ni potrebno bežati kot pred kugo, to ne pomeni le atraktivnosti (poklicnega) dela samega, ampak še prej embalažo blaga-dobrin, ki jih prinaša. V moderni je človek postal subjekt dela in z njim (enostranski) gospodar narave. Nadloge predmoderne so zamenjane z (post)modernimi pretnjami. Človek v moderni ni izgubil konotacije  objekta dela, ampak je postal tudi  posredni,  medijski objekt dela. Objektiviranje človeka samega se je  pokazalo kot vsaj delno neizogibno odtujevanje. Kar  je  danes  videti  kot svobodo  prihodnosti  dela se jutri lahko sprevrže  v bodočnost še več enakega dela. Zato se hkrati  z realizacijo zamišljene svobode pokažejo nove oblike  (ali  tudi vsebine) odtujitve. Ontološko-ontična ambivalentnost dela  poraja eshatologijo razodtujitve, a jo tudi vsakokrat sproti tudi demantira. Smo samo na poti k celoviti osmislitvi dela in h kvalitetnejši  svobodi.  Protestantska vera v svobodo dela prav  tako  ni prinesla  odrešitve kot je niso dale politične parole in ideologije. Prav to dejstvo pa nas zavezuje, da tematiziramo osvoboditev dela vedno znova glede na njegove dosežene razvojne  stopnje in ne pozabimo na to, da je delo vedno že na nek način  svobodno vsaj po upanju in razočaranju in po tistih družbeno-objektivnih stanjih,  ki ti dve občutji porajajo. Ekološko  onesnaženje  je moment nesvobode dela in dokaz njegove parcialne ekonomsko-tehnološke kvalitete in identitete. Ni nesporno, kaj je potrebno pri delu  kot doseženi civilizacijsko-kulturni stopnji razvoja opustiti in kaj  izboljšati. Glavna težava  je  v tem, da so različni narodi na  različnih  razvojnih stopnjah  in zato vrednotijo delo različno. Zato  tega vprašanja (skorajda)  ni mogoče enotno reševati. Ker pa so tako pozitivne kot negativne posledice dela svetovne, potreba po enotnem reševanju ekološke komponente dela narašča, kljub temu, da se delo  doslej ni razvijalo po skupnem svetovnem načrtu. Ekološka komponenta ostaja  zbirna (logos) za druge komponente in tako tudi  kriterij svobode kot zaščite pred destruktivnimi posledicami dela ne glede na kateri ravni. Spremembe  v značaju dela delno niso šle v tisti smeri, ki jo je predvidel Marx, ki si je zamišljal spremembe dela v smislu razvijanja samonamenskosti višjih dejavnosti. V poznem kapitalizmu pa potekajo spremembe dela v smislu izločanja zastarelih  elementov dela in produkcijskih odnosov, ki ovirajo  višjo  produktivnost. Pojem osvoboditve dela je nastal v meščanski družbi kot možnost, ki pa se ne more realizirati, ker jo ovira reprodukcija kapitala. Vprašanje je, kako regulirati nujno delo,da bo izhodišče za osvobajanje dela. Združitev tehnike s kapitalom ima številne negativne posledice. Človek je odnosno bitje in je zato pogosto tudi odvisno. Delavec ne more postati svobodni človek, če  ne spremeni svojega  položaja v delu, tega pa ne more spremeniti, dokler racionalno ne uredi svoje izmenjave z naravo. Spoznanje, da se  nahajamo v kraljestvu nujnosti, omogoča tudi napor za prehod v kraljestvo svobode.

4.6. Je možna svoboda znotraj dela?

Marx je v Kritiki Gothskega programa pozitivno ocenil preseganje lokalnih okvirov z vsestransko odvisnostjo narodov, pri tem pa ni vedel, da se bodo pojavile nove ovire in meje. Doslej se v mikroelektroniki še vedno kažejo predvsem nastavki industrijske paradigme v smislu izvajalskega dela, terja pa tudi razvoj intelektualnih sposobnosti za upravljalsko. Osvoboditev dela je znotraj nujnosti omejena na odnos nadrejanja in podrejanja. Ker se človek vsaj v nekem smislu ne more  odreči gospostvu  nad naravo, drugimi ljudmi in s tem  tudi nad samim seboj,  to  pomeni, da vedno tvega tudi  hlapčevanje. Tega niso spoznali šele kritiki razsvetljenstva, ampak že F.  Bacon  v Novem Organonu. Misija gospostva nad naravnimi  zakoni  vsebuje tudi ujetost v lastne predsodke – idole. Zaradi predsodkov, ki se utelesijo  v družbeni ideologiji zamenjujemo  značilnosti danega dela  z  značilnostmi zadanega  in postavljenega,  heteronomnega  dela   z avtonomnim. 

Mitičnost dela vsebuje že mit  o Prometeju. Osvoboditev navzven pomeni zasužnjevanje od znotraj. Z industrializacijo  se je protislovje med zunanjim in notranjim  svetom še povečalo, čeprav gre obenem tudi za tesno prepletanje med  njima in  za delni zbris meje. Imperializem dela je v njegovi obrnjenosti navzven. V  tem  je  izvor reprodukcije  ideologije  dela  in protislovja med zunanjim  in notranjim. Že to, da mora človek podrejati  svoje  interese potrebam materialne proizvodnje, vodi  k  življenjskemu neravnotežju. Po drugi strani pa stališče, da v rezultatu dela ne more  biti  nič  drugega kot to,  kar  je  bilo  že  v  zamisli (Marx, 1986)  kaže na zbris meje med notranjim in zunanjim.  Marx  ni videl, da delati po lastnem načrtu pomeni tudi manipulirati in uničevati.  Fetišiziranje (državnega) načrtovanja pripelje  do odkrivanja napak v programu. Človekov zgodovinski eksperiment, s katerim  naj bi nadomestil njemu tuje delo z lastnim delom postavlja znova problem programa z napako. Če je cilj dela ohranitev življenja, potem je smisel dela v smislu življenja. Delovna etika je v tem primeru le sestavina etike dejavnih medsebojnih odnosov. Svoboda dela v pravi meri še ni dosežena, ker bi moral bili delovni čas krajši. Dolgi delovni čas pomeni rutinizacijo dela in pasivizacijo ljudi v prostem času. Družbeno sistemsko in individualno  je pomembno vprašanje, koliko dela in koliko prostega  časa potrebujejo državljani, da bi lahko učinkovito delali in  se aktivno udeleževali kulturnega in političnega življenja. S stališča  individualnih osebnosti se zastavlja vprašanje, kakšen  subjektivni  čas potrebujem, če hočem postati to, kar sem  tako  pri delu kot v prostem času. Totalitarni režimi potrebujejo pasivne in uniformne ljudi, demokratični pa ustvarjalne. Če gre za intenzivni čas samoizpopolnjevanja in samoiz-polnitve, potem je jasno, da so avtonomni kriteriji dela strožji kot heteronomni družbeno-sistemski kriteriji. Če pa gre za difuzni čas s prehajanjem dela  v poljubno dejavnost in nazaj, potem takšno delo ne ustreza taylorističnim normativom produktivnosti. Spodnji rob osvobajanja dela je  pri izključevanje subjekta iz dela in akcije, zgornji rob  pa pomeni optimalno vključevanje, ker brez angažiranja 'višjih  psihičnih  sposobnosti' ni ustvarjalnosti. Pod spodnjim robom je človek le še 'gnetljivo testo', nad zgornjim robom je pa samo duhovna špekulacija. Vplive dela na osebnost je težko  presojati,  ker pri  preozkem pojmovanju ostanejo nevidni, pri preširokem se  pa delo izenači z drugimi dejavnostmi. Osvobajanje  dela od znotraj pomeni  poduhovljanje, osmišljanje, razvija nje neposredne komunikacije med ljudmi in notranjega  dialoga  s samim seboj. Industrijsko delo se je razvijalo z izrivanjem inter- in intrapersonalnih momentov. Njegova nesvoboda je v njegovi kumulativni racionalnosti z vsemi atributi, ki jih  le-ta implicira  (vključno  z znanjem, močjo  in  organiziranostjo).  S stališča  bipolarnih  komponent dela gre za to, da se  pri  vsaki poišče pozitivna korelacija z drugimi, ker to vodi do  pozitivnega učinka na osebnost posameznika. 

Redukcija osebnosti na eno  samo komponento pomeni lahko osebno deformacijo, gotovo pa pomeni nesvobodo. Vsaka komponenta lahko funkcionira kot motivacija za njeno (samo) obvladovanje. Povezava med komponentami je tudi negativna. Človek z uničevanjem narave (ne)posredno uničuje tudi sebe. To pomeni, da se negativna stran ekološke komponente dela povezuje z negativno stranjo socialne, fiziološke-zdravstvene in psihološke komponente. Marx  je menil, da ekonomska komponenta dela negira socialno, antropološko, ekološko,  psihološko.  To pomeni, da se delo  v  eni  komponenti razvija neuravnoteženo na račun drugih. Dominacija ene komponente, s katero se poistoveti vrednota  dela, deluje centripetalno na druge družbene dejavnosti. Verjetno lahko v postzaposlitveni družbi pričakujemo centrifugalne učinke. Vprašanje je, kakšne možnosti osvoboditve dela nudi družba dela. Delocentična družba je bila usmerjena k spremembam, ki jih omogočajo rezultati proizvodnega  dela. Z izbiro dela kot vloge  in  poklica preneha kontemplativno življenje.  

Delo postane središče družbe tedaj, če so vsa področja  življenja podrejena racionalnim organizacijskim zahtevam dela. To je tipično za področje izobraževanja, prostega časa in pokoja. Prosti čas je samo zbiranje energije za delo, upokojitev pa je zaslužen  dar za delo. Marxovo stališče, da je skrajševanje delovnega časa  eno izmed sredstev za osvojitev kraljestva svobode, je postalo  sicer nujno, a le delno smiselno v postmodernih družbah, ker so učinki skrajševanja protislovni. Delocentrična družba zaposlovanja z represivnimi sredstvi (obešanje, zapori, delov na prevzgoja) ni mogla  odpraviti  delomrzništva. Postzaposlitvena pa ga tudi  ne  bo mogla odpraviti, če ne bo našla ustreznih spodbud in sankcij. Gre za vprašanje, kaj pomeni svoboda glede na posamezne komponente. Če delavci lahko soodločajo in svobodno, vzajemno delujejo za svoje  cilje,  je njihovo delo 'samorealizacija  in opredmetenje subjekta'. Človek že antropološko ne pripada delu v celoti. Spoznavnost komponent dejavnosti je pogoj za njihovo samoregulacijo. Delo  ne bo več monopolna, koristna dejavnost, ampak bo samo  ena izmed interesnih dejavnosti. Danes lahko le še bolj ugibamo, kako bodo komponente dela funkcionirale v okviru nove celote. Estetska dimenzija naj bi po Marxu postala odločilna, tako kot naj bi postala z današnjega vidika ekološka. 

Aksiološka dimenzija dela se že danes spreminja v razvitih državah od materialističnih vrednot k postmaterialističnim v smislu delati manj in bolje. Delo v teleološki dimenziji ni več prekletstvo, čeravno ni blagoslov. V prihodnosti naj bi bilo delo bolj zdravo. Tehnično/tehnološko dimenzijo dela že danes skuša človek prilagoditi sebi. Ekonomska dimenzija tudi v prihodnosti ne bo izginila, ker je postalo   varčevanje z delovnim časom hkrati z njegovo racionalizacijo civilizacijski  dosežek. Brez ekonomske in tehnološke dimenzije dela ni razvoja dela, kar pokaže primerjava industrijskih družb s predindustrijskimi. Medicinska komponenta dela bo postajala  še pomembnejša.  Industrijsko  delo se je sprva razvijalo na račun zdravja. Psihosomatsko zdravje postaja prvi pogoj dolgoročne učinkovitosti dela. Dosedanji koncept učinkovitosti in produktivnosti dela, ki je slonel na 'osvobajanju' delavca od navezanosti na naravne pogoje dela (umetni ritem proizvodnega dela, zamenjava dneva in noči, zemljiška odveza) in s tem na pretiranim  nadomeščanjem  naravnih pogojev z umetnimi, ne vzdrži ekološke  kritike. Povečati  bo potrebno socialno varnost dela16. Problem  odnosa med umetnimi in naravnimi potrebami se bo verjetno še izostroval v smislu tendence razvoja k skromnejšemu življenju in kritike materializma razsipne civilizacije. Organizacijska komponenta dela se danes zelo spreminja v  smislu človeškega vodenja. Znano je, da hierarhična organizacija  delavca preveč pasivizira. To spoznanje je privedlo k opuščanju taylorizma  in uvajanju neotaylorizma. Politika bi morala v  odnosu  do proizvodnega oz. informacijskega dela voditi odnos relativne  avtonomije  (kot ga predvideva sistemska teorija) brez klasičnega kapitalističnega in socialističnega precenjevanja in tradicionalnega naturalnega podcenjevanja. Tako tudi vzgoja ne bo več vzgoja za  moška in ženska dela kot v naturalni družbi, za posebne vsebine (poklicnega) dela kot v moderni družbi, ampak vzgoja za človeka kot celovito, večplastno bitje v novi paradigmi, pri katerem bo delo samo eden izmed njegovih pluralnih interesov. Osvobajanje dela je v preseganju dosedanjih  blokad. Ne vemo, če bi ideja o dokončni osvoboditvi dela lahko v kakem smislu pomenila več kot iluzijo. 

Danes se delo ponovno  univerzalizira in diferencira. Prvi takšen dvostranski proces je sprožila industrializacija, drugega pa informatizacija. Samo  če  delavci lahko  soodločajo in svobodno, vzajemno delujejo za svoje  cilje, je njihovo delo 'samorealizacija in opredmetenje subjekta'. S tem postane delo tudi potreba. Steinkuehler (1985) ugotavlja, da ne smemo identificirati prostega časa s svobodo in delovnega časa z nujnostjo, ker gre za  medsebojno odvisnost obeh. Ne moremo biti nesvobodni  kot delavci in svobodni  kot meščani. Nevarnosti odtujitve človeka  so  mnogostranske. Po Steinkuehlerju (1985: 220) je »samorealizacija delavca možna, če  je v obeh kraljestvih.« Omogočajo manj dela  in  več zaslužka, ki nastaja zaradi večje produktivnosti na osnovi delovno varčnih tehnologij. Ta ugotovitev vodi k posebni politični strategiji.  Ta še ni izdelana, ker še ni videti konca družbe dela.  Po Steinkuehlerju (Steinkuehler, 1985; 228) »ne gre za osvoboditev od dela kot pri Lafargu, ampak za osvoboditev v delu«.Dokler v kraljestvu nujnosti prevladujejo odtujitev, podrejanje, mezda, slabšanje zdravja  in slabi delovni pogoji, si  ne  moremo predstavljati  nobene solidarnostne družbe.  Ne smemo zamenjevati področja pridobitnega dela s kraljestvom svobode. Steinkuehler (1985; 230)  je  pokazal,  da odtujeno pridobit no delo  ni enako prepletanju mezdnega in lastnega dela. Vsaka  nova pridobitev v razvoju dela pomeni tudi novo  omejitev. To ne pomeni, da bi bila svoboda dela izven obstoječih  omejitev. Še  več: če jih ni znotraj njih jih ne moremo realizirati izven njih. 

Tudi industrijsko pridobitno delo je svobodno, ker ga delavec sam izbira, sklepa pogodbe in pristaja ali ne pristaja na višino izplačila. Atraktivnost dela bi bila v tem, da bi bilo delo podobno igri, če bi mu priznali atribut svobode. Atraktivnost ne more biti  merilo svobode,  ker gre za atraktivnost abstraktnega dela, ne pa konkretnega  in zadeva le nekatere subjektivne površinske  komponente dela, ne pa vseh tudi globinskih komponent. Tostran industrijskega  dela je človek kot stroj, stvar, orodje, onkraj tega dela pa je  negacija lastne negacije, tedaj negacija svojih  nadomestnih, sekundarnih pomenov. Morda bi kazalo misliti osvobajanje dela  po modelu negacije negacije, vendar ne v smislu vrnitve k samonikli naravi ali k predindustrijski družbi, ampak v smislu nazadujočega napredovanja ali diskontinuirane kontinuitete reintegracije predmodernih in modernih elementov v postmoderne. Osvoboditve dela v pogojih zmanjšane rasti ne moremo več iskati v smeri linearnega razvoja tehnike. Če je delo mučno, mu je potrebno vliti igro in umetnost. Zato mora delo biti humniziran del vzgoje (Brubacher, 1962; 174).  Brubacher (1962; 175) meni se bodo učenci, ki se učijo igrati med učenjem, igrali tudi  kasneje  pri delu. Otrokova  igra  je pogoj ustvarjalnosti. Odrasli pogosto ne dopuščajo igre in je  ne vključujejo  v  program zaradi dualističnega pojmovanja  igre  in dela kot dveh ločenih aktivnosti in naravnanosti. Montessorijeva (Montessori, 1928) je na osnovi predpostavke, da lahko vsakdo  le sam razvija človeka v sebi, izdelala didaktične igrače, ki otroku to omogočajo.

Produktivnost asociativnih in usposobljenih individualnih človeških osebnosti bo predvidoma večja tedaj, ko ne bo več izkoriščanja,  ki blokira zlasti subjektivne komponente dela in spodbuja egoizem. Možno je, da bo delo šele v prihodnosti postalo multifunkcionalno in večnamensko. Osvobajanje dela od znotraj mi pomeni  večjo  razumljivost in  sprejemljivost rezultatov dela na višji duhovni  ravni. Takšno stališče  je  utemeljeno  v  dvojni presežnosti dela in celo vitem pojmovanju učinkovitosti. Znano  je, da  samo  širjenje materialne baze ni osvobodilo dela. V vsaki situaciji je potrebno razlikovati med kriteriji svobode in nesvobode dela, njegovi mi pozitivnimi in negativnimi vplivi na človeka in s tem med humanostjo in nehumanostjo. Gre za večjo  civilizacijsko kulturno odprtost dela. Po Uletovi (Ule, 1993; 60 -61) danes, ko se vedno bolj uveljavljajo  procesi učenja, socializacije, skrbi za okolje, kvalitativni razvoj in razvoj identitete med ljudmi, dobivajo pomen  nekumulativni  procesi. Kumulativni procesi  so bili  v  predindustrijski družbi  podrejeni,  v industrijski pa nadrejeni nekumulativnim procesom  (Lefebvre, 1977). Prihaja do nove neskladnosti med posamezniki in družbo. To pomeni, da se delo ne more osvoboditi samo od znotraj t.j. znotraj industrializma in institucionalizma, ampak tudi  od  zunaj z dejavnostmi druži ne, soseske, kulturnih skupnosti. Tako  se tema osvobajanja dela premika  v  smeri vrednot celostne paradigme.

V ZDA soljudje zelo utrujeni od dela. 1/4  delavcev  toži  nad izčrpanostjo. Zmanjšati bi  morali delovno obveznost, dokler ne bo prepozno. Ne utruja le slava. Od dela se ni mogoče nikamor umakniti, ker so telefoni tudi  na prevozu in doma. Čas je dragocenejši kot denar. Nadurno delo se nadaljuje, plačane počitnice tudi. Ta trend se bo  nadaljeval  zelo verjetno tudi naslednje stoletje. Posledica  krčenja delovne  sile  je  stres.  Pri  ženskah  je očitnejši  kot pri moških, ki se bolj ženejo in imajo zato občutek krivde, ki dodatno izčrpava. Karoshi pobije največ ljudi na Japonskem.

4.7. Igra kot temelj sveta 

Skušali bomo odgovoriti na vprašanje, kaj pomeni univerzalizacija igre kot temelja sveta. Da bi vprašanje razumeli, je treba vedeti, kaj je igra. Igra je simbol boja s smrtjo, naravnimi elementi (agrarne igre), s sovražnimi silami (bojevite), s samim seboj (strah, slabosti, dvomi). Igra je prvotno izraz zmage človeka kot igrivega bitja (lat. homo ludens) nad naravo. V igri mora človek najti svoje mesto ne glede na to, ali zmaguje ali izgublja. Igra pomeni predajanje predmetu. V celovitosti te predaje je njena učinkovitost. Razlikujemo iniciacijske, didaktične, mimetične in tekmovalne igre, ki črpajo vsebino iz navdiha življenja in razvijajo sposobnost prilagajanja. Uspeh elektronskih iger se je pojavil ob koncu 20. st. Prevladujoče igre simbolizirajo poglavitne interese dobe. Poznamo  poslovne, borzne igre, master mind in rubikovo kocko. Te igre napovedujejo dobo robotike in informatike. Igra v temelju sveta pomeni, da je vse rizično in slučajno. V njej bi lahko videli spontanistični odziv na hiperorganiziranost dela. Zanimivo je, da so komunikacijske strategije iste kot strategije igre (izgubiš-dobim, izgubiš-izgubim, dobim-dobiš itd). Tako so socialne igre komunikacija, znanost, umetnost. Človek je igrivo bitje. V politiki postanejo jezikovne igre politične igre (Huisinga-Wittgenstein). Igri pogosto očitamo neresnost in nerealnost. Pri Heraklitu sta Dioniz in hades isto, kar pomeni, da ima dionizična igra tudi masko smrti. 

Ko se slike same naslikajo ali narišejo, napisi sami napišejo, tako da stečejo črke pred gledalcem, se knjige same pišejo, junaki se sami razvijajo, smo nepovratno določeni z njimi. Gre za samoupravno igro, ki jo je Aristotel ironiziral, ker nadomešča človeško aktivnost. V bistvu gre za človekovo potrebo, da bi njegove slabosti izživel nekdo drug pa četudi gre za sliko Dorijana Graya. Pisatelj rad v junaka projicira svoje travme, da bi jih ta izživel namesto njega. Poleg 10 iluzij bi lahko govorili tudi o človekovi iluziji vsemogočnosti, po kateri naj bi se stvari same zgodile. Vsemogočnost velja za kozmos v celoti in našo domišljijo poistovetenja z njim. 
      
Šah daje občutek obvladovanja simbolnega sveta. Izginja materialno prostorska razsežnost šaha, povečuje pa se pomen časovne dimenzije. Šah daje videz učinkovite izvedbe največjega števila potez v najmanjši časovni enoti. Hkrati šah ohranja tudi dosedanje načine igranja- v dvorani, turnirji. Zanimivo je, da šah omogoča tudi pat oz. neodločen izid igre.  

Že v antiki so razlikovali med paidia – sproščeno zabavo in ludus – zabavo po konvencionalnih pravilih. Meja med njima je premična. Kar velja danes kot igra je bil včasih magijski obred, kar pa je danes svet dela bo morda jutri igra. Za organizacijske igre je red sistem ekvivalenc, kjer točno vemo, kaj čemu sledi.  Igra nas zagrabi, da nam postane pomembnejša kot realnost.  Wittgenstein je pojavljanje jezika razumel kot jezikovno igro.  

Pluralnost igre je večpomenska. Shakespeare je v drami Kakor vam drago dejal: »ta svet je oder in moški vsi in ženske le igralci.« Na vzhodu razumejo življenje le kot igro, ki jo igra zavest s samo seboj. V stari Grčiji so razumeli življenje kot igro, ki jo z ljudmi igrajo Bogovi in ljudje v njej izgubijo. Na to se danes navezuje teorija odločitve, teorija kontingence ali teorija kaosa. Smo le človeške lutke na odru življenja. Bodimo kot odprt kanal v komunikaciji za zgodbo, v kateri se najdemo. Pot iz igre drugih je redna meditacija s samodisciplino in nenavezanostjo.
 
Izidi igre so analogni izidom komunikacije. Po Bluesteinovi lahko govorimo o komunikacijskih igrah v odnosu izgubiti in dobiti zase ali za obe strani. Od stopnje naše samo zavesti in pozitivne samopodobe je odvisno, katero igro smo pripravljeni igrati in kaj smo pripravljeni tvegati. 
 
Pri igri s konstantno vsoto (constant sum game): vrsta rezultatov pri igri z ničelno vsoto je enakih. Če so rezultati različni,  je to igra z variabilno vsoto (variable sum game). Pri tej igri lahko obe stranki dobita, ena dobi ali obe izgubita. Igra  s pozitivno vsoto (positive sum game) je igra,  pri  kateri vsi  dobijo. Igra z negativno vsoto (negative sum game) je  igra, pri kateri vsi izgubijo. Za Huisingo je v Homo ludens igra pred delom, možgani pred rokami. Za Engelsa je oboje hkrati, ker so roke vplivale na razvoj možganov in obratno.  

Pri igrah z ničelno vsoto (zero sum game) gre za redistribucijo začetnega obsega med stranke; eden lahko dobi le na račun drugega. Pri igri s konstantno vsoto (constant sum game): vrsta rezultatov pri igri z ničelno vsoto je enakih. Če so rezultati različni,  je to igra z variabilno vsoto (variable sum game). Pri tej igri lahko obe stranki dobita, ena dobi ali obe izgubita. Igra s pozitiv-no vsoto (positive sum game) je igra,  pri  kateri vsi dobijo. Igra z negativno vsoto (negative sum game) je  igra, pri kateri vsi izgubijo (Boulding, 1963; 41-50). Pri šahu ne moreta dva soigralca hkrati dobiti in izgubiti iste partije. Lahko le remizirata v smislu positive sum game. V igro je posameznik interpeliran skozi princip socializacije. Caillois razlikuje naslednje štiri vrste igre: Agon - tekmovanje, Alea – sreča, Mimicry – skrivanje, Linx – zanos – rušenje  stabilne percepcije.

Razlikujemo tudi igre upiranja avtoriteti, the insurency game – javna ali prikrita neposlušnost z uporabo blokirajoče moči. Igre proti upiranju – the counter insurency game – nenadne inšpekcije, podvajanje odgovornosti. Empire – building game-zahteva po več resursih kot je treba. The expertise game – zadrževanje znanja, the lording game – spreminjanje pravil z namenom poudarjanja svojega pomena pri kolegih, igre premagovanja tekmecev: The line versus staff game - delavci proti svetovalcem, The rival camps game – med oddelki Igre menjave organizacije: The whistle blowing game – izdajanje skrivnosti vplivnim zunanjim dejavnikom in the young turks game - s skupino proti vodji.

Elementi igre v antični, srednjeveški in moderni kulturi. Igra in tekmovalnost. Začasna in zabavna dejavnost. Lahko govorimo o igri sveta. kot boj in prikaz. Gre za usklajevanje odnosov med podosebnostmi navznoter in navzven. Povezati bi bilo treba stile in igre.

Pri igrah gre za negativno ali za ničelno vsoto in ne (več) za  Paretov princip pozitivne vsote (vsi dobijo, nihče ne izgubi).  Nekdo lahko  politično  dobi le tako, da drugi izgubi in smo  lahko na koncu vsi na slabšem. Gre za neomonetarizem, ponudbena  ekonomija (supply side economcs), neoliberalizem, reaganizem. Keynsijanizem je  spregledal  protislovja kapitalizma. Demokracija  ni  idealna oblast ljudstva, ker tudi to lahko zgreši.

Preveč konfliktov pomeni blokado in  stagnacijo.  Konflikt ima tudi dobro stran - prinaša dinamiko, terja nove ideje, izziva ustaljene interese. Problematiko reševanja konfliktov  obravnavamo z različnih zornih kotov.  Pri igrah z ničelno vsoto (zero sum game): gre za redistribucijo začetnega obsega med stranke; eden lahko dobi le na račun drugega. Izidi igre so analogni z izidi komunikacij. Po Bluesteinovi lahko govorimo o komunikacijskih igrah v odnosu izgubiti in dobiti zase ali za obe strani. Od stopnje naše samozavesti in pozitivne samopodobe je odvisno, katero igro smo pripravljeni igrati in kaj smo pripravljeni tvegati. 
 
Če so rezultati različni,  je to igra z variabilno vsoto (variable sum game). Pri tej igri lahko obe stranki dobita, ena dobi ali obe izgubita. Igra s pozitivno vsoto (positive sum game) je igra,  pri  kateri vsi dobijo. Igra z negativno vsoto (negative sum game) je  igra, pri kateri vsi izgubijo (Boulding, 1963; 41-50). 

V političnih igrah gre za negativno ali za ničelno vsoto in ne (več) za Paretov princip pozitivne vsote (vsi dobijo, nihče ne izgubi). Nekdo lahko politično dobi le tako, da drugi izgubi in smo lahko na koncu vsi na slabšem. Gre za neomonetarizem, ponudbena ekonomija (supply side economcs), neoliberalizem, reaganizem. Keynsijanizem je spregledal protislovja kapitalizma. Demokracija ni idealna oblast ljudstva, ker tudi to lahko zgreši.

Slovenija se mora učiti reagirati drugače do razvitih sosedov in drugače do manj razvitih. Čim prej bi se morali otroci začeti učiti nove organizacijske kulture, da ne bi imeli kasneje težav. Težave so pri pretoku kapitala, delovne sile, blaga in storitev. Kompleksni pretoki z zastoji, ovinki. Kapital ne gre vedno tja, kjer je najbolj ugodno. Domnevni dobri pogoji. Denarni kapital je slep, saj ne vemo, kje je cilj globalizacijskega kapitalizma. 

Morda bi lahko ugotovili, da posameznik igra več vrst igre. Isti pojav je mogoče opisati z različnimi oznakami iger. Igra sveta kot igra svetega. Vzgoja je prenos obstoječih pravil iger na otroka. V pravilih igre je vnaprej določeno, kaj se s čim lahko menja. Kaj so in kakšne interese zastopajo tisti ideološki mehanizmi, ki v družbi ustvarjajo pojem igre in mu podeljujejo priviligirano mesto svobode? 

Marx (1979; 420) po eni strani ugovarja Fourierjevi  tezi o prehodu dela v igro, po drugi strani pa  sam piše o predmetnem bivanju industrije kot odprti knjigi človeških bitnih  moči (Marx, 1969; 340) in o podrejanju igre  naravnih  sil lastni  oblasti (Marx, 1986: 165). Igra  lahko pomeni  blagovno menjavo ali pa izmenjavo enakih človeških lastnosti (Marx,  1969: 371-372). Šele v drugem primeru gre za avtentično človeško  osebnost. Šarčević (1988: 864) razume igro večplastno v antropološkem, estetskem  in psihološkem smislu. »Igra je 'univerzalno prisvajanje' vsega  kot umetniška narava človeka in človeška  mera  in velikost sveta« (Šarčević, 1988; 844). Gre za proizvodnjo po dvojni meri kozmosa in človeka.

Poskus nadomestitve dela z igro se izjalovi. Kot je delo v ozadju nekakšna 'igra ustvarjalnih sil' ali 'poezija gibanja', je igra v ozadju skupek (delovnih) postopkov. Niti delo niti igra ne moreta trajati neskončno dolgo, ker je človek končno bitje. Stari Rimljani so z geslom kruha in iger skušali nadomestiti delo z igro, kar pa je bil eden od 'vzrokov' propada rimskega imperija. Zdi se, kot da je Marx v utopični zamisli skušal nadomestiti vse posredne razmere z neposrednimi brezrazrednimi, brezdržavnimi in brezdelnimi  odnosi. Igralnice pač niso niti delavnice niti otroški vrtci. Specifične lastnosti dejavnosti utemeljujejo specifično naravo ustanov. Lahko pa igra kompenzira poklicno delo.  

5.      POJMOVANJE VZGOJE OSEBNOSTI V ODNOSU DO DELA                          
5.1. Meje razvoja osebnosti med pridobitnim in lastnim delom

Kot vemo je razvoj osebnosti pogojen z dednostjo, okoljem in njegovo lastno aktivnostjo. Razvoj genetike demantira novorojenca kot 'nepopisan list' (tabula rasa). Nekatere osebnosti so velike zaradi velikih del. Z njimi inspirirajo druge, da napravijo podobno velika dela in da jih interpretirajo.  Običajno se ne sprašujemo, kako nastajajo  velika dela in kateri družbeni in individualni osebnostni procesi do njih vodijo. S pričujočim zapisom pa spodbujam bralce k temu razmisleku, ker smo v zgodovinski tok spreminjanja (značaja) dela vključeni vsi in zato tudi o tebi govori zgodba (lat. de te fabula naratur).   

 Dejavniki, ki vplivajo na osebni razvoj posameznika in zadevajo 'samovzgojni pomen dela', 'odnos med delom in vzgojo' oz. 'pedagoške komponente dela', so: 
- razvoj psihoanalitskih in psihosinteznih tehnik 'uvida' v lastne probleme in možnosti razrešitev,  
- povezovanje med akcijskimi in kontemplativnimi dejavnostmi, 
- doseganje in ohranjanje notranje skladnost med različnimi plastmi osebnosti od čutno-zaznavne, mentalne do duhovne, 
- spreminjanje vrednotnih sistemov, 
- razlikovanje med deli, za katere smo in deli, za katere nismo kompetentni in ga  nimamo radi, 
- razvoj posebnih antropologij.

Ti  dejavniki zadevajo ontofilogenetski razvoj posameznika in vplivajo na (ne)skladnost in s tem omogočajo njegovo integrativnost v kulturi. Človek sam deluje razcepljeno v množici (heterogenih) dejavnikov. V najširšem smislu zadeva socializacija tako učlovečanje kot družbenost, kar pomeni razvijanje  vzajemnega odnosa med človekom in  kulturo,  kar omogoča obojestransko presežnost osebnosti. Pod zunanjo presežnostjo razumem človekovo spreminjanje  obličja  zemlje, pod notranjo presežnostjo pa osebnostno odprtost k novim oblikam, vsebinam in načinom dejavnosti. 

Predpostavka  globalnega, večstranskega razvoja je v tem,  da  se rast materialne proizvodnje, družbene reprodukcije in  osebnosti medsebojno pogojujejo1 in da se (vsaka)  osebnost večplastno razvija. Ne gre več samo za zunanje dejavnike razvoja, ampak tudi za notranje kot so znanje,sposobnosti,motivacija, socializacijski obrazci. Primanjkuje znanje o funkcioniranju in  povezovanju različnih  plasti  (razum,  volja,  emocije) znotraj  osebnosti. Značaj osebnosti je pomemben za opravljanje določenih vrst kvalificiranih, odgovornih del. Nekatera podjetja v razvitem svetu  ga upoštevajo  pri  sprejemanju prijavljenih  kandidatov  v službo. Razvoj osebnosti zato ni zanimiv le s pedagoškega vidika,  ampak tudi s strani razvoja dela in tehnologije. Osebnostni razvoj obsega biopsihosocialni razvoj oz. razvoj sposobnosti posameznika2. Cilj tega razvoja je samorealizacija, samoaktualizacija ali samoizpopolnitev, samopreseganje itd. na  osnovi  samodejavnosti,  samorefleksije, samoizpopolnjevanja in sodelovanja   z drugimi.

Problem je,  kako  uskladiti različne osebnostne, strokovne in delovne kompetence med seboj. Pri  strokovni kompetenci gre za stopnjo  izobrazbe,  s pomočjo katere  posameznik spreminja tudi sebe. V ožjem smislu  gre  pri osebnostnem  razvoju za uveljavljanje sebe pri delu v smislu delovne kariere. Prehod iz moderne v postmoderno družbo označuje tudi razlika  med pridobitnim in lastnim delom, med osebnostjo producenta in  osebnostjo prosumenta. Če bo prevladujoča oznaka dela v prihodnosti postala 'lastno delo', je za samooblikovanje potrebno lastno delo na samem sebi in ne le navzven za proizvodnjo uporabnih izdelkov. Lastno delo je izven dosedanje proizvodnje in potrošnje. Za Ilića  (Ilić, 1985) je bilo delo v naturalnih družbah lastno. Šlo je  za domače, 'varnakularne aktivnosti' – neplačana dela, ki imajo  danes pretežno značaj 'dela v senci' – nevidnega in neformalnega dela. Brez dela v senci (domačega gospodinjstva) tudi mezdnega dela  ne bi bilo ne le po genezi, ampak tudi v sinhroni koeksistenci znotraj industrijske družbe3. Joerges (1985) vidi v lastnem delu humano alternativo pridobitniškemu. Napovedovalci postindustrijske družbe so videli v zatonu pridobitniškega  dela družbo prostega  časa. Lastno delo vodi do pluralizma življenjskih stilov in se povezuje z gibanjem 'napravi si sam' (do it yourself) in s samozaposlovanjem brezposelnih. Že prva industrijska revolucija je  afirmirala idejo lastnih interesov posameznika v smislu ekonomskega napredovanja.  Odločilnega  pomena zanjo je človek, ki  vse, kar ima, napravi sam – 'self made man'. Najsposobnejši so najuspešnejši  v tržnih, konkurenčnih odnosih. V postindustrijski družbi  gre  za kontinuiteto in modifikacijo tega principa. Vprašanje je, koliko lahko predstavljajo skupine samopomoči dopolnilo in alternativo trgu in državi (Maier, 1985; 170).  Samopomoč  pride do izraza pri medicinski oskrbi, gradnji in urejanju hiše in stanovanja. Pri gradnji in vzdrževanju hiš in  stanovanj samopomoč precej zniža stroške. Nekaterih del, ki terjajo  profesionalno znanje (npr. pri številnih instalacijskih delih),  ni smiselno nadomeščati z organizacijo samopomoči, ki  je  pomembna alternativa državi in trgu, kadar ima institucionalno in finančno podporo. Industrijska družba je domačo proizvodnjo marginalizirala. V informacijski pa naj bi spet dobila pomembno mesto. 

Vrnitev k samooskrbovalnemu gospodarstvu je utopičen kot tudi upanje,  da se lahko reši vse socialne probleme brez samopomoči. Gre tudi  za vprašanja. 1. medsebojnega razmerja plačanega in neplačanega dela,  2. možnosti, da postane neplačano delo plačano in 3. povezave lastnega dela z razvojem terciarnega področja. Zaradi osvoboditve srednjeveških spon in uveljavitve tržnega gospodarstva postane posameznik v novem veku osamljen. Namesto  podrejanja dela potrebam življenja nastane podrejanje življenja delu. Posameznik se počuti kot objekt. Njegova usoda je negotova  v brezobzirnem  konkurenčnem  boju. Proizvod pridobitnega dela je pridobitniška osebnost z asketsko-skopuškim  ali  potrošniškim značajem (Fromm, 1980). Formirana (pridelana in predelana)  osebnost s pridobitniškimi lastnostmi naleti znotraj prevladujoče materialne kulture vedno znova na svoje razosebljene  (depersonalizirane)  meje in identitetne krize. Vprašanje je, do katere  meje lahko posameznik postane lastna osebnost z  delom kot  prisvajanjem  narave, dobrin, znanja, služenjem denarja. Bistvena  razlika je  med delom kot prisvajanjem rezultatov svojega dela in nekontroliranjem teh rezultatov. 

Druga industrijska revolucija je privedla do kibernetizacije proizvodnje, zaradi katere stroj proizvaja in kontrolira stroj. Nastala je nova nemoč posameznika, ki ni samo v tem, da je konzumno, ampak je tudi mehanično in nekrofilno bitje (Fromm, 1978). V  tem je najnižja točka dominacije 'reprodukcije stvari' nad 'reprodukcijo  ljudi'. To točko alienacije bi lahko imenovali  tudi  zmaga avtoritarne,  tehnoratske  družbe nad avtonomijo  posameznika  in človeka organizacije nad človekom asociacije. Instrumentalizacija razuma si podreja vse druge plasti osebnosti obenem s kvantifikacijo, abstrakcijo in birokratizacijo. Nekrofilija je bistvo  destruktivnosti (Fromm, 1975). Prvič se pojavi v masovnem obsegu  kot tragedija  v fašizmu, drugič pa kot farsa v  procesu  propadanja (jugoslovanskega) socializma. 

Etablirani socializem ni upošteval mehanizmov, po katerih  postane človek  največji sovražnik samemu sebi. V 'Begu od  svobode'  je Fromm (1964) to označil kot beg od lastne ambivalentne  svobode.  Ne more biti človeka brez družbe (divji človek) kot tudi  ne družbe brez človeka. Spor med posameznikom in družbo4,  industrializacijo in demokracijo5 je na drugi ravni tudi spor  med družbo  in človekom-sociokracijo in antropokracijo6. Frommova dela vsebujejo tudi opozorila na nevarnosti, ki jih prinaša grobi industrializem s tržnim laissez-faire sistemom. Posameznik, ki  se  podreja diktaturi trga, je v odnosu do drugih kot blago v odnosu do blaga. Njegova fleksibilnost za potrebe trga in diktaturo  potrošnje  vodi k razosebljanju, praznini in nesmislu življenja. Do 'izgube človeka za sebe' vodi katerakoli dominacija zunanjih determinant  v okviru 'logosa dominacije' (npr. trg, država, bog, tehnika, družba kot program ali ideja, zgodovina itd.). Človek je kot stroj,  robot  in avtomat rezultat represivne  civilizacije. Zaradi realizacije svobodnega  razvoja  vseh plasti osebnosti je potrebno razlikovati biofilijo od nekrofilije in produktivne usmeritve od neproduktivnih. Odgovor na te deformacije 'modusa imetja' je našel Fromm  (1965)  v produktivni ljubezni, ki je v sposobnosti razvoja celotne osebnosti. 

Biti osebnost pomeni razvijati svoje subjektivno, odnosno bogastvo  jaza (sum cogito). V interakciji med zunanjostjo  in  notranjostjo  osebnosti ima zunanjost primat. Te pritiske razredne  ali ekonomske  situacije  na posameznika  opredeljuje  Uletova  (Ule, 1986:113)  kot ekonomsko značajsko masko.  Posameznik  je  pred stalno nalogo spoznavanja samega sebe na poti k avtonomiji  lastnostne osebnosti ter vzdrževanja začasnega ravnotežja v neidentitetni identičnosti in heteronomni avtonomnosti. V socializmu  je nosil posameznik poleg politične še druge maske, ki so bile z njo povezane. Politika  je namreč  urejala/regulirala  vsa  področja življenja in na ta način posameznikom preprečevala  samostojno  izražanje. 

Maske potrebuje posameznik na tistih področjih  udejstvovanja,  na katerih ne najde avtentičnih  odgovorov, fleksibilnih odzivov na določene vplive, ki jih doživlja kot tuje, heteronomne pritiske. Če se tega zaveda, skuša 'kognitivno disonanco' preseči znotraj  istega ali  znotraj  drugačnega vrednotnega  sistema. Različne maske nastanejo zaradi osebnih blokad razvoja nekaterih sposobnosti zaradi razvoja drugih. Vplive od zunaj lahko posameznik  'dojame' kot osebno deformacijo ali kot  pomembno  spodbudo. Eksistenčna nuja oz. usodna frustracija je maska za tiste, ki je socialne realnosti  niso sposobni obvladati. O ekonomski maski govorimo šele v novem veku, ker  prej ni bilo ekonomskega motiva. V socializmu  je  obstajalo skrito delovanje zakona vrednosti, ki poraja ekonomsko masko npr. v obliki  privatnega in osebnega prisvajanja državne/družbene lastnine. Pokazalo se je, da je bila v socializmu  mistifikacija  družbenih  razmer po prikrivanju slabosti še večja kot v kapitalizmu.  Nikjer niso bili odnosi povsem razvidni. Ne vemo, ali  so takšni odnosi sploh možni. To pomeni, da lahko govorimo o demaskiranju kot odstranjevanju mask kot o deblokadah,  dezideologizacijah, demistifikacijah in deregulacijah le do določene meje.  Ni možna popolnoma odprta osebnost, ki ne bi bila v odnosu do nečesa izven sebe in v sebi tudi zaprta. Formiranja ni brez  deformiranja, afirmacije ni brez negacije. Osebnost transformira negativne zunanje vplive v notranje pozitivne ali obratno. Zato ni nujno, da si osebnost nadene masko takrat, ko obstaja družbeni pritisk, je pa zelo verjetno. Tudi v totalitarnih režimih obstajajo  elementi  obče-človeške morale in primeri  vzornih, zrelih osebnosti, ki so proti takšnemu režimu. 

V  delocentrični družbi se najprej na področju (poklicnega)  dela pokaže, da posameznik ne more katere koli vrste dela z negativnimi lastnostmi pozitivno osmisliti. Poklicna vzgoja in usmerjanje nista vsemogočni. Posameznik ne more že s primarno in  sekundarno socializacijo pridobiti takšnih univerzalnih delovnih  navad  in pozitivnega odnosa do dela, ki bi mu omogočale kasneje  opravljanje kateregakoli poklica. Absolutna regulacija je na tem področju prav tako neučinkovita kot absolutna deregulacija. Pretirana identifikacija  posameznika s poklicnim delom prav tako krni  njegovo osebnost kot preslaba, ker obstaja razlika med celovito osebnostno  socializacijo in celovito poklicno socializacijo, ki je  samo del  prve. Že poklicna socializacija je okrnjena kot priprava  na življenje,  še bolj pa celovita socializacija osebnosti. V delocentrični  družbi se pogosto celovita socializacija reducira  na poklicno. Enostavno delo ne razvija nujno osebnosti le v enostavnem smislu, kompleksno pa v kompleks nem, čeprav še kar drži  pregovor,  da je človek takšen, kakršno je njegovo delo. Svobodni človek  se bistveno določa z dejavnostjo in ne z delom, ki ga ne mara. Vendar za to rabi nujne delavce kot svojo posredno ali neposredno podporno skupino.

Zaradi profesionalne orientacije je potrebno stalno spoznavati in usklajevati interese ter sposobnosti posameznika in potrebe družbe. Posameznik je pri opravljanju poklica najbolj uspešen takrat, kadar se njegove sposobnosti skladajo z zahtevnostjo poklica. Posameznik danes ne opravlja več samo enega poklica v življenju. Za vsak poklic ni enako dobro usposobljen. Poklic kot delo, ki ga mora opravljati zaradi pridobitve življenjskih sredstev, lahko  posameznika osrečuje ali onesrečuje. Obojestransko se lahko razvija, če  je v aktivnem odnosu do družine, (ne)prijazne šole,  spremenljivih pogojev poklicnega dela, ki zaradi potrebe po novem znanju spodbujajo stalno izobraževanje, in družbenega okolja. 

Muršak (1991) se vprašuje, kako determinirajo pogoji  poklicnega dela osebnost delavca. Če pri slabih rezultatih dela ne gre  (le) za slabo znanje, nesposobnost, slabo motivacijo, slabo plačo,  pa gre  za nesocializirane psihosocialne in druge  kulturne  pogoje (npr. organizacijske,  ekološke). V  poklicno  socializacijo  bi moralo biti vključenih čim več komponent dela/ dejavnosti in ne le marljivost, discipliniranost, natančnost in lojalnost oz. identifikacija  s  podjetjem. Takšen  koncept poklicne socializacije presega  ozko  usposabljanje za konkretno delo. Obstaja dilema, katere  komponente naj bi socializirale srednje splošno izobraževalne  in  katere poklicne šole. To vprašanje  je aktualno tudi za radi naše neuspešne poklicne šole, ki je še vedno preveč usmerjena k obstoječi in premalo k prihodnji strukturi dela.

Z izobraževanjem delavcev se čedalje bolj ukvarjajo neizobraževalne ustanove. Tako se meje med delom in učenjem zabrisujejo. Še vedno razlikujemo med  usposabljanjem za enostavna in za kompleksna, odgovornejša dela. Različne vrste  usposabljanja  vsebujejo različne vrste socializacije. Vprašanje rodovnosti človeka (sui generis)  terja v vsakem  (dualnem) šolskem sistemu tudi odgovor na vprašanje odnosa in  prehodnosti med različnimi vrstami usposabljanja in socializacij. Odprtost  meja razvoja posameznika se da misliti le v povezavi z  institucionalno  odprtostjo  šole, podjetja in  drugih podsistemov družbe.  Kot vemo, tehnološka znanja hitro zastarevajo. Tržni in konkurenčni odnosi so spodbuda za razvoj tehnološkega znanja, katerega nosilci so posamezniki. Že Suhodolski  (1974: 158-159)  je ugotovil,da se vzajemne zveze med izobraževanjem,  strokovnimi sposobnostmi, investiranim kapitalom in tehničnim napredkom  formirajo zelo različno in spremenljivo. Danes vemo, da to zvezo pogojujejo tržni odnosi. Socializem ni izhajal iz dejanskih individuov, ampak iz namišljenih individuov prihodnosti prav zato, ker je  zavračal  trg  blaga,  znanja,  storitev  in delovne   sile.  Vprašanje je, kako je mogoče najti sintezo starega in novega, da ne bi zgolj nihali iz ene skrajnosti v drugo, čeprav je v  določenem  smislu tudi to zakonito7.

Ni gotovo, da posamezniki najdejo sebe v procesu družbene reprodukcije, katerega sestavni del je njihovo (de)formiranje. Postati osebnost bo še nadalje prva in nezamenljiva naloga posameznikov. Pri  tem ne bo prvo vprašanje, koliko obvladajo  zunanjo  naravo, ampak  kako obvladajo sami sebe. Posamezniki so  doslej  razvili obrambne  mehanizme (npr. represija, regresija,  racionalizacija)  za prikrivanje sebe v delovni družbi, ki kaže jo na to, da  njihov motiv samorealizacije ni dosežen8. Zato k ustvarjalnosti,  ki postaja v današnji družbi univerzalna potreba, spada premagovanje frustracij. Ti obrambni mehanizmi so znak podrejanja posameznika potrebam dela ter produkcijskim, družbenim in medosebnim odnosom. Posameznik raste kot osebnost tedaj, ko najde za problem v situaciji dejaven, produktiven, ustvarjalen odgovor. To pa pomeni,  da je vzgoja  za osebno ozaveščanje bolj smiselna  kot  vzgoja  kot priprava na življenje, ki ostaja nepredvidljivo.

Posameznik potrebuje takšno količino in kakovost dela, da mu to omogoča poleg realizacije materialnih in duhovnih potreb še samorealizacijo. Kadar je potreba po delu nadomestna potreba za  pomanjkanje potrebe po človeku in je v funkciji zadovoljevanja navideznih (potrošniških) potreb ali potreb po akumulaciji, tedaj v delu ni nič formativnega in ni nobene težnje kvišku, k duhovnim vrednotam, ki jih predpostavlja samovzgoja. Celotna instrumenta-lizacija osebnosti pomeni deformacijo njenega razuma, emocij in volje. Ne gre le instrumentalizacijo razuma, ampak tudi za instrumentalizacijo volje  v smislu samovolje, negativnih emocij  v smislu ljudomrzništva in redukcijo osebnosti na narcistično kulturo. Sam razvoj tehnike/tehnologije te usmerjenosti ne spreminja,  dokler ni  prilagojena človeškim potrebam. Avantura samovzgojne  osebne rasti se lahko na različne načine ustavi, stagnira ali napreduje do naslednje stopnje na osnovi že dosežene. 

Razvoj osebnosti  je možno  presojati po bivalentnih opozicijah ponudbe  in povpraševanja, dražljaja in refleksa, vprašanja in odgovora,  akcije  in reakcije, pogojnega in brezpogojnega ter eksistenčnih in  projektivnih vrednot. Če posameznik najde sebe v lastnem produktu, gre za rast v smislu samouveljavljanja in samoizraznosti. V nasprotnem  primeru gre za odtujitev. V jugoslovanski praksi  rezultati dela niso bistveno pomembni  za  višino osebnega dohodka, napredovanje in nadaljnjo izobraževanje. To je vplivalo na slabo  motivacijo  za delo in na kult povprečja. Namesto kulta ustvarjalnih osebnosti  se je ohranjal kult velikih političnih osebnosti. 

Po Mlinarju (Mlinar, 1986: 333) je nastajala kontraproduktivna hiperinstitucionalizacija z blokado ustvarjalnih sposobnosti. Posameznik  bi se moral naučiti premagovati  pojave odtujevanja, čeprav  to ni zgolj  psihološki problem, ampak je tudi socialni. Odtujitev je pogosto povezana z občutkom nemoči, osamljenosti  in  nesamostojnosti posameznika. Nove tehnologije imajo različne  odtujevalne kot osvobajajoče učinke. Usposabljanje za upravljanje z njimi je že v integraciji dela, znanosti in permanentnega izobraževanja. Pri pretežno repetitivnem, manualnem delu se ne razvija jo potrebe  po  permanentnem izobraževanju, ki so  rezultat  in spodbuda razvoja potreb po permanentnem inoviranju oz. ustvarjalnosti in ne nazadnje razvijajoče odraslosti.

Posameznik si pozitivni odnos do dela oblikuje z delom samim. Če so starši delavni, je verjetno, da bodo tudi otroci. Vestnost pri delu pomeni moralno lastnost. Je res delo izvor vseh vrednot? V delu se razvijajo sodelovanje, pomoč, smisel za skupnost. Za delocentrično družbo je pomembno, da se delovne navade razvijejo že v predšolskem obdobju. Formativna moč dela je v organizaciji, redu, disciplini, sodelovanju, pomoči, spoznanju dolžnosti in odgovornosti. V delu razvijamo organizem, zdravje, odkrivamo moč in lepoto, veselje do opravljene naloge. Zola je tudi poveličeval  delo, čeprav razgalja revščino Pariza v svojih naturalističnih romanih.   

Ni  prilastka njegove človečnosti, ki se ne bi  mogel  sprevrniti nazaj v nečlovečnost od igrivosti, religioznosti,  racionalnosti, iracionalnosti, (permanentne) edukacije, ekonomičnosti, etičnosti,  do plemenitosti, asociativnosti, itd. Celota vseh  naštetih lastnosti človeka je v delnem svetu dela konstrukcija. Nič  bolje ni s človekom kot tabulo raso ali plastično odprtim sistemom.  

Celovito  delo ima tri sestavine: rabno, menjalno in  socialno  v smislu služenja  sočloveku. Marx je menil, da delo  za  menjalno vrednost  nujno razdvaja, ker izhaja le iz potrebe po preživetju in da ima delo za uporabno vrednost v komunizmu hkrati tudi human pomen,  ker je ob predpostavki sočloveka kot enakovrednega  bitja možno  zamenjevati »samo ljubezen za ljubezen, zaupanje  samo  za zaupanje...«  (Marx,  1969b; 370). Če ne bo te celovitosti,  bodo različne komponente dela med seboj po motivaciji in sposobnostih posameznikov neuravnotežene.  Današnje fleksibilno, kompleksno delo  funkcionalno oblikuje fleksibilno, kompleksno osebnost in kaže  na potrebo po 'motivacijskem treningu' (Možina,  1984), ki ustreza  praksi,  v kateri je inovacija motivacija. Fleksibilna osebnost je na poti k celovitim odnosom v  eko-tržnih razmerah. Ekonomičnost  in koristnost dela legitimira po eni strani že sam nagon za preživetje. To pomeni, da ekonomska komponenta dela,  ki se nanaša na proizvodnjo dobrin, ne more izginiti. Lahko pa nastopa v drugem vrednotnem kontekstu. Če je za človeka-delavca industrijske dobe značilen modus imetja z epikurejsko etiko konzuma, je pa za človeka postindustrijskega obdobja značilen modus bivanja s stoično  etiko (Huber, 1986: 121-123). Iz tega lahko sklepamo,  da kulturno bogastvo posameznika ne izključuje civilizacijske skromnosti. Energetsko razsipna civilizacija, ki je slonela na primarnosti materialnih potreb, ni bila posebno kulturno bogata. Na osnovi pridobitnega dela se je doslej formiral 'homo faber'  (rokodelec),  na osnovi lastnega dela pa se bo predvidoma 'homo sapiens' (misleče bitje) prihodnosti. 

Uletova (Ule, 1986: 217) poudarja, da naj bi bila šola, ki bi temeljila na intrinzični motivaciji šolarjev za učenje in na demokratičnem samo organiziranju, že sama sestavni del delovnega procesa, ne pa samo priprava za delo. Opredelitev vzgoje kot priprave za delo kaže  na neintegralno, mehanično dopolnilno zvezo šole in  proizvodnje. Samo organiziranje seveda ni možno brez kooperacije.  Hierarhična organizacija vodi k manjši zainteresiranosti za delo  in ustvarja več konfliktov kot humana samo organizacija. Zato ni  nenavadno, da v alternativni šoli ni taylorizma. 

Za klasifikacijo poklicev je še vedno aktualna Sprangerjeva (Spranger, 1930) delitev naslednjih šest tipov značajev osebnosti: religiozni, teoretični, estetski, ekonomski, politični in družbeni po svoji klasifikaciji duhoslovnih vrednot. Načelno  je neskončno tipov osebnosti glede na različne socializacijske obrazce, ki jih vsebujejo družbeno vrednotni sistemi. Osebne tipe lahko členimo po momentih  družbene strukture ali pa po komponentah dela/dejavnosti,  s katerimi se določena osebnost identificira.  Do  novega veka je prevladovala osebnost s kontemplativnim in religioznim načinom življenja.

6. IDEJA IN PRAKSA INTEGRACIJE DELA IN VZGOJE
6.1. Pozitivno vrednotenje industrijskega dela 

Ker se zgodovina rada ponavlja in izkustvo polpreteklega  socializma ni zanemarljivo, si oglejmo, kako je prišlo do  povezovanja dela in vzgoje in kaj je pomenila. Žal  so bili Marxovi razlogi za to povezovanje ideološki. Ni izhajal iz antropoloških razlogov, ampak iz  razredno-proletarskih interesov. Proletariat naj bi bil zastopnik interesov vsega trpečega, a naprednega človeštva, kar pa zgodovina ni potrdila. Potrebno je ugotoviti, da je ideja in praksa povezovanja dela  in vzgoje obstajala že pred razredno-proletarskim kriterijem, ki  je v  bistvu še najbolj ideološki in ga je preživela. Danes gre za povezovanje dela in mamagementa. Pred Marxom pa je šlo za  poskus reševanja iz  revščine (Pestalozzi), kakor tudi  za  dokazovanje samooblikovalne sposobnosti človeka (npr. Kerschensteiner). Danes  živi ta ideja tudi v praksi doživljenjskega  izobraževanja delavcev,  ki se morajo okvalificirati in prekvalificirati, če želijo obdržati ali spremeniti delovno mesto. 

Očitno je, da je pozitivno vrednotenje dela v zgodovini vodilo  k povezovanju dela in vzgoje. Že v stari Grčiji so imeli  šole  za sužnje1. V srednjem veku so Benediktinci pozitivno vrednotili delo, vendar je človek šele v novem veku  sistematično razvil potrebo po združitvi znanja,  dela  in vzgoje. Pridobitno delo je postalo splošna družbena vrednota, sredstvo zgodovinskega osamosvajanja in spoznanja zakonitosti sveta in človeka. Pred prvo industrijsko revolucijo ne moremo govoriti o integraciji dela, vzgoje in izobraževanja ter znanosti, ker nobena od teh kategorij ni imela univerzalno, svetovne razsežnosti.  Kategorije kot so delo, znanost, tehnologija še niso obstajale. Spremembe  v delu in tehnologiji pa so se pojavljale stihijsko. V brezrazredni družbi je imelo izobraževanje izkustveno bazo v delu. V meščanski družbi  postane izobrazba funkcionalno sredstvo  dela  zlasti  v industrijskih šolah. Delo in izobrazba sta postali blago in s tem merljivi količini.

V meščanski družbi formalno vsi postanejo delavci (tudi ženske in otroci). Uveljavi se splošna pravica do dela. Vzgoja ni več  samo vzgoja za spol ali stan, ampak za človeka. Znanost dobi bistveno spodbudo razvoja in aplikacijo v razvoju tehnologije. Ker je cilj vzgoje obvladovanje sveta, dobi vzgoja poleg etičnega2 še delovni,  politehnični in poklicni pomen. Funkcija izobraževanja je obvladovanje znanosti  (Haladin,  1986: 1055). Industrijska družba potrebuje (visoko)kvalificirano delovno silo, zato povezuje  izobraževalne interese z gospodarskimi in v zadnjem času  z managementom. 

Še danes sta aktualni dve Ownovi ideji (Owen, 1957): 1.  o ekonomski funkciji izobraževanja, ki je v tem,  da si otroci z lastnim delom zaslužijo šolanje. Ta ideja se nahaja  v razvoju sovjetske pedagogike (v obdobju 1926-1936 pri Blonskem in Šulginu) in danes predvsem v deželah v razvoju, 2. o humanizaciji dela, po kateri naj bi ljudje delali v čim boljših pogojih dela, ker le-ti bistveno vplivajo na oblikovanje človekovega značaja.

V  novem  veku je prvič odkrita vzgojna moč koristnega dela v  socialni  enakosti. Zato morajo  po mnenju Campanelle in  Mora  vsi  ljudje sodelovati  v proizvodnem delu. Prehod od vaških pogojev  dela k mestnim,  tovarniškim, je silil k različnim rešitvam nastalih protislovij.  Po Fourierju (Fourier, 1980) je delo v  kapitalizmu suženjsko,  v harmoniji kot bodoči družbeni ureditvi pa je  zadovoljstvo.  Delavci svobodno sodelujejo v asociacijah (falangah). Tudi (delovna) vzgoja je svobodna in enotna, če sloni na psihofizičnih sposobnostih,  interesih  in  aktivnostih posameznikov.

Utopični  socialisti  in  klasiki marksizma  so  verjeli,  da iz združitve dela in vzgoje rezultira novi človek, ki je boljši  od prejšnjih generacij. Njihov idejni prispevek v tem, da so  iskali praktične rešitve zoper negativne posledice delitve dela. Tendenco aktivnega prilagajanja učencev industrijskemu,  tovarniškemu delu so uveljavili Marx in marksisti - Lenin, Krupska itd., ki so idejo  integracije  dela in vzgoje interpretirali v  duhu  proletarske, socialistične revolucije. Ta ideja danes živi v različnih državah  različno.  Vprašanje  je, koliko se  lahko z (delovno) vzgojo vzvratno spremeni narava industrijskega dela samega.

Flitner  (1993, 92)  meni, da ne le  Kerschensteiner  in  Blonsky, ampak celotno gibanje za delovno šolo ne priznava  vsega  sveta dela,  ampak samo proizvodno ali poklicno delo,  ne pa vzgojno delo,  socialno  delo, gospodinjstvo, nego. V  praktično  učenje spadajo ravnanje, znanje in mišljenje skupaj. 

Industrijska šola je prepolna informacij. »Reformatorji naše šole niso razumeli zgodovinskega smisla  informacijskega  preobrata« (Dragičević, 1989: 512).  To  pomeni,  da  bi  morali usmerjeno izobraževanje uvesti preje, bolj postopno in prilagojeno dejanskim  razmeram. Usmerjenost h kvaliteti bi morala  biti  že  prej prisotna.  Odnos med delom in vzgojo je danes zaradi izkazanih slabih strani poklicnega izobraževanja znotraj dualnega sistema potrebno ponovno tematizirati.

Novoveški kopernikanski obrat je v tem, da delo postane središče človeka, družbe in vzgoje. Delo postane povezovalni dejavnik, ker so  vse družbene dejavnosti od njega odvisne. Vendar obstaja vso moderno spor med načelnim čaščenjem dela nasploh in promocijo z nagrajevanjem posebnega dela (kot npr. obrtniško, inovativno  ali politično  delo). Zato ni čudno, da se je diktatura  proletariata izkazala za diktaturo nad proletariatom, ker delavci »niso  imeli motivacije za delo, ruski delavci pa tudi ne discipline  in pomanjkanje čuta za odgovornost« (Rostohar, 1922).

Potkonjak  ne pove, ali je enotnost dela in vzgoje pozitivna  ali negativna,  neposredna ali posredovana,znanstveno utemeljena  ali predvsem politično deklarirana. Očitno je, da je pozitivna in  da ima kar preveliko nosilno vlogo. Iz prakse socializma vemo, da  je bila enotnost  predvsem politično deklarirana. Že pri  Marxu  in Engelsu je pojmovanje te enotnosti kontraverzno. Zato je še danes aktualen  problem, ali je smiselno povezovati enostransko delo  z enostransko vzgojo. Posameznik žal nima generičnih lastnosti, ker večina ne živi  bistveno  ustvarjalno,  ampak se  bojuje za preživetje.  

Novoveški kopernikanski obrat je v tem, da delo postane središče človeka, družbe in vzgoje. Delo postane povezovalni dejavnik, ker so vse družbene dejavnosti od njega odvisne. Socializem je sledil temu obratu do konca. Potkonjak, ki je menil, da gre za kulminacijo te ideje, je našel naslednje razloge povezovanja dela in vzgoje:
1. človek z delom vzpostavlja odnose z naravo, družbo in s samim  seboj.
2. Delo je človeški izraz kot proizvodnja in samoproizvodnja.
3. Strojno delo relativno olajšuje človeško delo.
4. V proizvodnem delu so udeleženi vsi.
5. Produktivnost dela omogoča stalno zmanjševanje delovnega časa. Gre za zmanjševanje angažiranja človeka v carstvu nujnosti in povečevanje možnosti v carstvu svobode.
6. Vzgoja pripravlja posameznika za življenje in delo v skupnosti, če sta delo in vzgoja združena (Potkonjak, 1982: 53-54).

Povezovanje dela in vzgoje je oblikovano v enotnosti, ki je že blizu identiteti, ker je delo vsebina, metoda in cilj vzgoje. Vprašanje je, ali na ta način ne izgubi vzgoja osebnosti samoniklost. Delo je lahko v različnem smislu vsebina vzgoje glede na njegov cilj in vlogo. Meščanska ideja o povezovanju dela in vzgoje se je razvijala od formativne narave dela in pripravljanja človeka za življenje, do družbeno ekonomske in profesionalne vrednosti vzgoje. Vse te strani vključuje tudi marksistični koncept enotnosti dela in vzgoje.

Tehnična delitev dela se je v kapitalizmu začela v manufakturi in je dosegla vrh v strojni proizvodnji. Njene negativne  posledice so se pokazale v odtujevanju delavcev, posredno pa tudi kapitalistov. Z delom se deli tudi človek, ki postaja  enodimenzionalen in top, tako da z razvijanjem ene sposobnosti zakrneva  tudi druge. Marx in Engels sta detajlno prikazala tudi  vso bedo  enostranske vzgoje, ki je tako kot delo sredstvo masovnega poneumljanja, telesne in duševne otopelosti in poživinjenja (Marx-Engels, 1969;  Marx, 1986) zaradi  negativnih  strani  razredne delitve  dela. Menita, da lahko proletariat odpravi izkoriščanje, ker je 'edini revolucionarni razred' in da specialni razvoj vodi do negativne enotnosti, medtem ko potreba po vsestranskem razvoju osebnosti predstavlja pozitivno enotnost.

Za Marxa (1986: 360) prisilno delo delavcev ni izpodrinilo le otroške  igre,  temveč tudi svobodno delo, ki se je v hišnem  krogu znotraj naravnih mej opravljalo za družino samo. Že Engels v 'Položaj  delavskega razreda v Angliji' zapiše, da je prisilno  delo najhujša, najbolj onečaščujoča muka. Tudi Marx meni, da je  »povpraševanje po otroškem delu pogosto tudi po obliki enako povpraševanju po črnskih sužnjih...« (Marx, 1986: 361).

Marx se pri razlogih za povezavo dela in vzgoje opira na  vzgojne določbe zakona o tovarnah, ki se »v celoti zdijo borne, vendar predpisujejo osnovni pouk kot obvezen pouk za delo« in dokazuje, da je »mogoče združiti pouk in telovadbo z ročnim delom in obratno. Iz pričevanj staršev so tovarniški nadzorniki ugotavljali, da se  otroci,  ki so zaposleni v tovarnah in hkrati hodijo  v  šolo samo pol toliko časa kakor redni šolski  otroci, naučijo prav toliko  kot  oni in pogosto se več.« Sistem pol dela pol  šole po Marxu (Marx, 1986: 437) omogoča, da se otrok pri  eni  zaposlitvi odpočije in okrepi za drugo. V tem primeru ne gre za Descartesovo intuicijo, ki omogoča boljše znanje kot ga imajo učeni,  enciklopedični sholastiki, niti ne gre za boljše metode učenja otrok, ki imajo  boljše  uspehe  v šoli ali za boljšo  socialno  strukturo njihovih staršev. Rešitev kvadrature kroga pri vprašanju, kako je možno, da imata dve duhamorni dejavnosti pozitiven vpliv na razvoj (mlade)  osebnosti,  je  v prihranku  časa.  Kooperacija rok in možganov  nastopa pri poljedelskem in industrijskem  delu.  Industrijski delavec je v slabšem položaju kot poljedelec le  tedaj, če  gre za poneumjanje slednjega.

Model kooperacije glave in  rok je  bistven  celo za osvoboditev dela. Ta model  najdemo  že  pri Condorcetu (1951), utopičnih socialistih in pri Engelsu (1968a).Gre  za model učlovečanja človeka v industrijski  družbi. Ker  učlovečanje  ni samo enkratni biološki proces (z nastankom človeških organov), ampak je tudi socialni (vzpostavljanje odnosov s komunikacijo) in psihološki (razvoj  percepcije, emocij, mišljenja individualne  osebnosti), je potrebno  iznajti  takšno operacijo  glave  in rok, da postanejo te  komponente  smiselno funkcionalne. Marx ima pred očmi (mladega) človeka kot psihosomatsko celoto. V industrijski družbi, za katero je bistveni dejavnik  čas, po njegovem ni potrebno napraviti drugega  kot najti ustrezno razmerje med delovnim in prostim časom. Kar velja za odrasle delavce, velja tudi za otroke in  obratno. Kratkotrajni dril  v šoli je rekreacija v primerjavi z avtomatiziranimi gibi delavca  za strojem v tovarni in obratno. To pomeni, da naj bi  v sistemu 50% dela : 50% vzgoje v šoli, otrok  ušel  negativnim posledicam  vsake  izmed obeh dejavnosti, če bi jo  opravljal  v celoti  tj. 100%. Ker pa gre le za formalno prostorsko časovno razliko med dvema vrstama dejavnosti, ki sta v bistvu ponavljajoči, Marxovi argumenti niso prepričljivi, ker prikrivajo  negativni transfer ene dejavnosti na drugo. Sklicevanje na prihodnost problema negativnega transfera ne omili, ker pridejo negativne posledice  robotizacije  dela in vzgoje šele naknadno in se v kasnejšem razvoju osebnosti šele prav pokažejo.

Z današnjega vidika tudi polovično delo otrok ni humano, ampak je samo manjše zlo. V Marxovem času pa je bil to delni napredek,  ki pa ni bil nepresegljiv, ker je že kapital s tehničnim  spreminjanjem proizvajalnih sil izločil delo otrok iz tovarn. Zgodnja združitev produktivnega dela s poukom je bilo za Marxa »eno izmed najmogočnejših  sredstev  za spremembo današnje  družbe«  (Marx, 1968: 508). Pri tem razvija ideje o delu otrok, ki jih je že Owen prevzel  od angleških ekonomistov. Pri združitvi izobraževanja s proizvodnjo gre za to, da se pedagoška komponenta dela  prilagodi ekonomski,  po kateri je delo vir vsega (materialnega) bogastva. Povezovanje  dela  in šole je za Owna potrebno izvesti na vseh stopnjah  šol. Vendar tudi Marx ne pove, kako je  možno izvesti enako vzgojo za vse otroke.

Videti je, da Marx v Kapitalu ni kritiziral ekonomskega pojma dela  iz antropoloških stališč in ni upošteval le-teh  pri  zasnovi vzgoje otrok. Delno je priredil koncept vzgoje otrok utilitarnim koristim  dela, še najbolj pa revolucionarno – političnim ciljem proletarskega razreda, saj komunisti spreminjajo vpliv družbe  na vzgojo, tako da ga jemljejo v svoje roke iz rok kapitalistov. Pedagoško  vrednost  časovno omejenega dela otrok je Marx videl v dveh točkah. Gre za posredno aktiviranje sposobnosti otrok za učenje in za to, da bo vzgoja v prihodnosti združevala  produktivno delo s poukom ali telovadbo, vendar ne samo kot metodo za  povečevanje  družbene produkcije, temveč tudi kot edino  metodo  za produkcijo vsestransko razvitih ljudi. Marx in Engels se zavzemata tudi za izobraženost delavskega raz-reda in sta proti divjosti, agresivnosti in neizobraženosti nekaterih članov. Klasika marksizma sicer vidita, da posurovelost industrijske proizvod-nje  vpliva na  posurovelost delavcev samih, ne vidita pa, da tu vzgoja  nima kompenzacijske vloge, ker je moč nečloveških razmer v proizvodnji večja kot moč vzgoje in izobrazbe. Marx meni, da bo proletariat s povezovanjem proizvodnega dela in vzgoje prekašal buržoazijo.

Marxu ne gre mu za povratek k obrtni proizvodnji in globalizaciji poklica (Medveš, 1987: 107), ampak za univerzalno ustvarjalnost. Marx pri odpiranju zgodovinske perspektive upošteva teorijo odtujitve, ki jo kapitalistična in socialistična ideologija  dela spregledujeta. Tako kot Bellers zastopa mnenje, da je delo  brez učenja nevzdržno prav tako kot učenje brez dela. Marx ima  očitno kontraverzna  stališča do pedagoške vloge dela,ker po eni  strani nekritično  združuje poročila tovarniških inšpektorjev in  mnenja drugih avtorjev z lastno teorijo. Delo otrok mu pomeni  strateški moment za izvedbo proletarske revolucije. Razmere na  šolah  so bile  v  času prvotne akumulacije kapitala  res  sramotne,  kakor opisuje  tudi Engels v 'Položaju delavskega razreda  v  Angliji', ker so bili kot učitelji odsluženi delavci in drugi, ki so hoteli preživeti,  a so komaj znali pisati. Nekateri učitelji so  se  na šolska spričevala kar podkrižali. Prav tako slaba je  bila  tudi šolska oprema. Tehnična vzgoja je bila nujna, saj je šlo za navajanje otrok  in  mladine in za  znanje  uporabe  najenostavnejša orodja vseh vrst proizvodnje.

Novi konservativni trend v svetu kaže na 'hinavščino v  civilizaciji' (Engels, 1975: 398), ki temelji na razrednem  izkoriščanju. Kar  je dobro za en razred, je zlo za drugega,  vendar vladajoči razred vsiljuje to kot splošno dobro. »Čim bolj napreduje civilizacija, tem bolj je prisiljena prikrivati zlo, ki ga je ustvarila s  plaščem ljubezni. Engels (1975: 369) ugotavlja, da zaradi te hinavščine »izkoriščevalski razred izkorišča zatiranega edino in izključno  v prid izkoriščanega razreda samega«. Ta motiv se  je tudi  v socializmu večkrat ponovil, čeprav je Engels upal, da  se socializem vendarle ne bo razvijal tako protislovno. Engels meni, da je »vladajoči razred delavstvo telesno in intelektualno kakor tudi moralno zavrgel in zanemaril ...Kot proti nerazumnim  živalim (meščani  proti proletarcem -op. NB) uporabljajo proti  njim  eno samo  vzgojno  sredstvo - bič, surovo, a ne  prepričljivo,  ampak samo zastrašujočo silo. Ni nenavadno, da se delavci, ki jih  delodajalci  obravnavajo  kot  živali  res poživinijo  ali pa si  čut človečnosti ohranijo samo s plamenečim  sovraštvom do buržoazije« (Engels,  1969: 687).  To pomeni, da je vzgoja z  vnanjim  smotrom samo siljenju k delu. Intelektualna degradacija dela/proletariata je  vidna v alkoholizmu, grobih zabavah, itd. Pod to  surovostjo, grobostjo, ravnodušnostjo in neizobraženostjo se nahajajo človeške  lastnosti, zaradi katerih je bil angleški in vsak  drug proletariat nad vladajočim navidez uglajenim, izobraženim, humanim in velikodušnim angleškim meščanskim razredom (Engels, 1969). Nad njim je po morali, pripravljenosti na vzajemno pomoč, v odnosu do ženske. Delovne razmere so človeško le potlačile (ne uničile) in onemogočile človeško izražanje.

Marx  pokaže  na nezadostno jasnost stališč o  splošni  in  enaki vzgoji, ki jo zagovarja država; splošnem in obveznem šolanju in o brezplačnem pouku, ki se uveljavlja v meščanski družbi.  Vprašuje se, ali naj bodo tudi višji razredi reducirani na minimalno vzgojo v osnovni šoli in meni, da naj bosta vlada in cerkev razrešeni vsakega vpliva na šole, ker ne le da država ne more biti 'vzgojitelj  ljudstva,  temveč je tudi  (prusko-nemškemu rajhu) državi potrebna zelo  surova vzgoja ljudstva (Marx,  1968: 506).  Marx večkrat zastopa idejo o vzgoji vzgojitelja in tudi o vzgoji države.  Buržoazija je vzgajala proletarske otroke z neustreznimi metodami (kazen, prisila). Enaka pravica do izobrazbe je prešla v svobodo  pouka  pod nadzorstvom države. Po l. 1850 pa  nihče  ni  smel poučevati brez dovoljenja meščanskih in cerkvenih oblasti.

Z idejo o povezavi pouka s produktivnim delom je Marx skušal  anticipirati  kal vzgoje prihodnosti. Ni mu šlo toliko za vzpostavitev ravnotežja  med  psihičnimi in fizičnimi obremenitvami kot za povezovanje  proizvodnega  in ne kateregakoli dela in za  odpravo delitve  na umsko in fizično delo. Tudi Engels, Lenin in Krupska so  bili podobnega mnenja. Krupska je videla v tej zvezi  možnost premagovanja verbalnosti pouka in vzgojne prednosti v smislu pridobivanja delovnih navad, osmišljanja del, razvijanje  samostojne umske aktivnosti in možnosti vzgoje otrok za kolektivno delo (Sagadin,  1966: 75). Krupska je v svojih spisih 'O vzgoji in  pouku' poudarjala,  da ima produktivno delo vzgojni učinek zaradi  delovanja posrednega vzgojnega vpliva in oblikovanja učenčeve zavesti o delu. Kljub opozorilom, da ni vsako proizvodno delo vzgojno, pa praksa v socializmu ni bila na 'višini tega principa'. 

Gre tudi za »nesmisel sistema dela in organizacije izobraževanja« (Kellermann, 1985:33) pri brezobzirni izrabi obeh v imenu produktivnosti  s kaotičnimi posledicami. Tudi  socializem  je skušal povezovati  delo,  ki je izgubilo  samoupodobitveno  identiteto delavca (moč transformacije) in vzgojo ter izobrazbo brez izkustvene baze v delu. 

Enotnost dela in vzgoje je lahko pozitivna. Zgolj negativna zveza bi pomenila vzajemno izključevanje. Ali je enotnost lahko tudi neposredna ali posredovana, znanstveno utemeljena ali predvsem politično deklarirana? Iz prakse socializma vemo, da je bila enotnost predvsem politično deklarirana. Že pri Marxu in Engelsu je pojmovanje te enotnosti kontraverzno. Zato je še danes aktualen problem, ali je smiselno povezovati enostransko delo z enostransko vzgojo. Tehnična delitev dela se je v kapitalizmu začela v manufakturi in je dosegla vrh v strojni proizvodnji. Njene negativne posledice so se pokazale v odtujevanju delavcev, posredno pa tudi kapitalistov. To pomeni, da se z delom deli tudi človek, ki postaja enodimenzionalen in top, tako da z razvijanjem ene sposobnosti zakrneva tudi druge. Marx in Engels sta detajlno prikazala tudi vso bedo enostranske vzgoje, ki je tako kot delo sredstvo masovnega poneumljanja, telesne in duševne otopelosti, poživinjenja (Marx - Engels, 1969; Marx, 1986) zaradi negativnih strani razredne delitve dela. Menita, da lahko proletariat odpravi izkoriščanje, ker je 'edini revolucionarni razred'. Prepričana sta, da specialni razvoj vodi do negativne enotnosti, medtem ko potreba po vsestranskem razvoju osebnosti predstavlja pozitivno.

6.2. Vzgoja za kraljestvo svobode? 

Človek si je kot subjekt razvoja ustvaril v 20. stol. nov položaj. Izboljšani materialni pogoji so vplivali na razvijanje vedno višjih oblik proizvodnje, ki pa ne zahtevajo več samo višje stopnje izobraženosti in vzgojenosti njenih udeležencev, temveč tudi povsem spremenjene odnose v delov nem procesu, ki naj bi temeljili na medsebojnem sodelovanju in povezovanju. Razvoj znanstvenih disciplin postaja vedno bolj odvisen od njihove medsebojne  povezanosti. To je pogojevalo potrebo po timskem delu in interdisciplinarnem sodelovanju, kakršno terja tudi področje vzgoje in izobraževanja. To kaže na razvojno spiralo družbenega razvoja, v katerem so vsa področja človekove dejavnosti čedalje bolj odvisna drugod drugega zaradi večjih skupnih učinkov. Ta čedalje tesnejša povezanost razvojnih komponent vodi do vprašanja uveljavitve nove kvalitete življenja.

Nova kvaliteta življenja, ki se poraja s samorealizacijo,  pomeni obliko-vanje novega 'skupnega občutka' ter osmišljanja in odpiranja zgodovinsko-alternativnih možnosti. Šola kot kulturna ustanova lahko sledi tem trendom, če se ne omejuje na prostočasne dejavnosti kot na neobvezen dodatek pouku, ampak tudi že v sam pouk vpeljuje svobodni čas samorealizacije človekovih sposobnosti. Kot v življenju odraslih je tudi v življenju učencev prosti čas podrejen  delovnemu času oz. času prisilnega (mehaničnega)  učenja.  O svobodni  vzgoji lahko razmišljamo v smeri (dvosmerne)  komunikacije, optimalnega individualnega razvoja sposobnosti, alternativnih  šol, samovzgoje za obojestranski odnos in vzgoje za  življenje po vrednotah nove holistične paradigme. V vsakem primeru se spremeni odnos med učencem in učiteljem. Svobodna vzgoja ima celoviti smisel šele v svobodni, vzgojni, učeči se skupnosti, v kateri  se izrazi  človek kot komunikacijsko in edukacijsko bitje. Osebnost se  osvobaja s celovito vzgojo. To pa je v bistvu samo-vzgoja kot samoizpopolnjevanje. Takšna samovzgoja ni možna brez obojestranskega presežnega dela.

Obrat h kvaliteti življenja in k človeškem neizčrpnem kapitalu je obrat  k celoti, ekološkosti okolja, k zdravju, ki je pogojeno  s človekovo psihosomatsko celoto in z načinom njegovega življenja. Bistvo  šole je zahtevnost znanja. Napaka reforme je bila v tem, da  ni uveljavila 
znanja v naši šoli po evropskih standardih. Nasproti  mehaničnemu, spominskemu in razdrobljenemu znanju je potrebno uveljaviti uporabno-inovativno, informatizirano in celovito znanje. 

Očitno  je, da so tako Marx s klasiki marksizma kot predstavniki delovne šole precenjevali vzgojni vpliv dela. Dela se ne da  niti odpraviti niti humanizirati tako kot bi si večina želela. Čeprav v  zlasti  v nerazvitem svetu odrasli še  zaposlujejo  otroke  in mladino,  tega  ne  počno  iz humanih,  ampak  iz  koristoljubnih razlogov.

Kratka geneza te povezanosti nam pove, da pot do svobodne  vzgoje ni lahka. Že po antičnem vzorcu svobode so pri vsakem posamezniku čuti podrejeni razumu oz. nižje plasti duše višji plasti. Psihični strukturi posameznika odgovarja socialna struktura družbe. To pomeni svobodo posameznika znotraj meja družbene skupnosti, ki  ji pripada. V današnjem jeziku to pomeni, da stopnji usposobljenosti posameznika ustreza stopnja njegovega družbenega položaja. Sposobnejši bi si morali pridobiti višji položaj. Problem je v tem, da svoboda sposobnih temelji na nesvobodi nesposobnih. Zunanja  represija temelji na notranji represiji. Obe sta soodvisni, ker  se ena reproducira s pomočjo druge. Zato problem svobodne vzgoje  ni samo problem sposobnosti, ampak še prej demokratičnega odnosa  do življenja.

Podobno  kot pri delu se tudi pri pouku postavi  problem svobode znotraj ali izven delovnega časa. Delovni čas ni že sam po  sebi nesvobodni in prosti čas svobodni čas. Če bi pristali na to dihotomijo, bi lahko opredelili tudi obvezni pouk kot kraljestvo svobode  in  prostovoljne (fakultativne) aktivnosti  kot  kraljestvo svobode. Vendar pa se da ta dihotomija preseči z boljšo organizacijo vzgojnoizobraževalnega dela. Prostovoljne aktivnosti bi  morale  biti organizirane bolj odprto, sicer samo  začetna svoboda izbire ne zadostuje. Programocentrični pouk deluje tako na učence kot  na učitelje kot prisila, ker ni prostora za  dialog. Takšen pouk je funkcionalno najbližji hierarhični organizaciji  dela  v proizvodnji, v kateri medosebni odnosi niso pomembni. Svoboda  pa ni  samo stvar institucionalne organiziranosti, ampak je še  prej stvar  spontane samoregulacije in pozitivnega delovanja  integracijskih dejavnikov znotraj šole in izven nje v smislu  preseganja dosedanjih  slabosti. Svobodna vzgoja je danes blokirana  zaradi krize civilizacije in šole.

Odnos med nujnostjo in svobodo se kaže tudi v odnosu med  rednimi in alternativnimi oblikami šol. Poznamo alternativne  modele  za dosedanjo šolo-kibuc, poskusna šola Barbiana v Italiji,  svobodna šola v ZDA, ki se vedno bolj uveljavlja tudi v Nemčiji, waldorfska  šola, šola brez katedre, šola, ki so jo  ustanovili  učenci, itd.  V teh šolah je bistvena krepitev zaupanja in odpravljanje avtoritarnega  stila vzgojnoizobraževalnega dela. Sodobna družba želi imeti svobodno vzgojo, ki je primerna otroku. Za alternativno šolo je značilna prožna organizacija šolskega življenja zaradi spreminjanja strukture skupin in vsebin programov.

V alternativnih šolah prevladujejo socialne oblike učenja in didaktične  igre. Vzgojno-izobraževalno delo po programu je odvisno od učenčeve izbire in samoiniciative. Ne gre več za obvezno šolanje, ampak  za  obvezno prisotnost pri pouku. V tradicionalni šoli prevladujeta načrtnost in sistematičnost, ki sta usmerjeni po načelih zaprtega (šolskega) sistema, ki deluje po načelu države  in učiteljeve avtoritete. V teh šolah se cilji vzgojno-izobraževalnega procesa ne podrejajo državnim ali družbenim interesom.

Tradicionalna šola je priznavala in še priznava samo adekvatno komunikacijo, ne pa vseh vrst komunikacije. Človek je doslej v hotel  prehitro realizirati  svojo  svobodo, kar se še danes kaže v nacionalnih sporih. Komunikacija vsebuje možnost regulative (povratne  informacije) in s tem osvobodit ve s širjenjem maksimalnega učinka. Gre za počasnejši in bolj usklajen razvoj, ne pa za hiter  in  enostranski.  To  velja tako za posamezne osebnosti kot  za družbeno skupnost.  Kujundžić (1987) v pojavu komunikacije vidi človekovo zgodovinskost  in vzgojljivost. Emancipacijska vzgoja je v  tisti dvosmerni  komunikacija, ki omogoča razvoj osebnosti.  Negativna komunikacija vzgojitelja z gojencem v jeziku zavračanja ni vzgojna. Doslej je šlo za precenjevanje ali  podcenjevanje  vzgojnega vpliva in za 'omejevanje vzgojne skupnosti' s pretirano  socializacijo  ali s pretirano individualizacijo. Vzgojni proces  poteka znotraj človekove bipolarnosti med subjektom in objektom komunikacije, kar je posebej poudarila elektronska revolucija. To omogoča boljšo recipročnost med učencem in učiteljem kot doslej. 

Odnos  med učencem in učiteljem ni več statično-hierarhičen,  ker učitelj  ni več edini vir informacij. Gre za medsebojno  obveščanje. Njun odnos ni več zaprt, kar delno rešuje  stare probleme, delno pa odpira nove. Komunikacija med obema ne poteka brez težav, ima pa skupni cilj-konsenz. V tem smislu je komunikacija  osvobajanje od parcialnih interesov in enostranosti, ki so z njimi povezani. Evalvacija vodi k celoviti (samo)vzgojni in (samo) regulativni komunikaciji in k učiteljevemu (posredno pa tudi  učenčevemu) sprejemanju vseh vrst informacij, ne da bi se jim  zoperstavljal v imenu ideologije, indoktrinacije in manipulacije. 

Vzgoja naj bi danes dovoljevala to, kar je bilo v preteklosti prepovedano. Spravlja na dan tisto, kar je bilo zatirano in potlačeno in preprečevanja tistega, kar je bilo doslej zgolj enodimenzionalno univerzalizirano, monopolizirano, indoktrinirano, manipulirano. S tega stališča  je vzgoja represivno permisivni proces. Po idealnem modelu se individualne človeške osebnosti lahko samooblikujejo v njihovi večplastni celovitosti z emancipacijsko  vzgojo  in relativno osvobojenim delom. Vzgoja dobi pravi  primarni pomen v osebnem življenju, če to večplastnost zaobseže v  svojih postopkih. V nasprotnem primeru se njen primarni pomen vsiljuje z redukcijo na primarne potrebe dela v modelu vzgoje iz dela. 

6.3. Kritika stališč socialistične pedagogike o vzgojni vrednosti dela 

Vzgojno  vlogo  dela opredeljujejo različne pedagoške  teorije  v skladu  s svojo koncepcijo človeka in z zastavljenimi vzgojnimi cilji. Socialistična pedagogika3 je izhajala iz predpostavke, da negacija ekonomskega izkoriščanja pomeni tudi uskladitev interesov posameznika in družbe ter človeka kot vrednoto. Optimizem te pedagogike je slonel na principu podružbljanja vzgoje in izobraževanja. Zanimivo je, da se s pojavi odtujitve v vzgojnoizobraževalnem procesu pedagogi niso veliko ukvarjali4. 

Marksistična teorija vzgoje je izhajala iz osvobajanja dela, pragmatistična pa iz obstoječe nujnosti dela. V praksi pogoji  industrijskega dela določa- jo meje osvoboditve dela in človeka.  Socialistična pedagogika je želela spreminjati 'sprevrnjeni svet' (nem. Verkehrtes Welt), vendar je postala del prakse 'sprevrnjenega socialističnega  sveta'. Življenje  se je v socializmu pokazalo ravno tako ali pa še  bolj instrumentalizirano kot v kapitalizmu. Izhajala je iz dela kot vsebine, metode in cilja vzgoje. Odnosi med ljudmi so bili pretežno pseudo-humanizirani in pseudopolitizirani,  odnosi v šoli pa naj bi se razvijali v okviru socialističnega razumevanja demokracije5.

Pedagogika je prehodila pot od vzgoje za člana skupnosti do vzgoje tako imenovane vsestranske osebnosti, od socialno-politične do humanistično- antropološke opredelitve vzgojnega smotra (Schmidt, 1982: 8). Reforma sred njega usmerjenega izobraževanja sodi v drugo fazo. Šimleša in Potkonjak (1989; 357) vidita bistvo socialistične vzgoje v samoupravno organiziranem procesu razvoja in oblikovanja družbenih  in  individualnih lastnosti mladih v socialistični družbi z namenom, da bodo samostojni, zavestni, sposobni, kreativni in odgovorni za spreminjanje dela in družbe  v skladu z vizijo osvobajanja dela in človeka in ustvarjanja svobodnih združenih proizvajalcev. Iz bistva socialistične samoupravne vzgoje, ki je v osvobajanju dela, izhaja vsebina, organizacija in  proces vzgoje  in izobraževanja. Vključitev mladih v svet dela  naj  bi pomenila  hkrati njihovo oblikovanje kot osebnosti  in članov družbe.  Ker pa je bilo individualno vključeno v družbeno  in  ni bil proces personalizacije posebej izpostavljen, so bile omejitve pri razvoju osebnosti razumljene le kot družbene omejitve, ne pa kot  omejitve  osebnosti same. Socialistična družba  ni razumela same sebe predvsem kot delocentrične, industrijske družbe, ampak kot negacijo slabosti kapitalistične družbe. Podobno je tudi socialistična pedagogika razumela svoj  teoretični  razvoj  na osnovi preraščanja slabosti meščanske pedagogike.

Oblikovanje družbenih in individualnih lastnosti osebnosti je kot cilj socialistične vzgoje (Pedagoška enciklopedija, 1989: 357) zastavljen monopolno in ne predvideva nasprotja ali vsaj  drugačnosti  individualne in družbene vzgoje. Samorealizacija  osebnosti, ki sloni na bogastvu čutov, potreb in sposobnosti, ni možna  znotraj dela, ki je odtujeno in razdrobljeno tudi v socializmu.  Oblikovanje  osebnosti je v bistvu oblikovanje osebne  in  družbene kulture,  ki jo je socializem premalo razvijal. V prihodnosti  bo potrebno razvijati globalno etiko skupnega dela,ekologijo dela in človeku prilagojene tehnologije-tedaj vse tiste komponente dela/dejavnosti, ki so pogoj za razvoj celovite kulture. 

Nasproti prepričanju o apriorni vzgojni vrednosti dela  postavlja Schmidt (Schmidt, 1982) zahtevo po tem, da naj družba omogoči vse pogoje: ekonomske, psihološke, socialne itd. za razvoj sposobnosti posameznikov. Nobena (socialistična) družba ne bi smela žrtvovati posameznikov abstraktnim, višjim ciljem. Schmidt ve, da se je socializem skliceval  na  višje cilje prav zato, ker ni mogel odpraviti protislovij med proizvajalnimi silami in proizvodnimi odnosi in protislovij med duhovnimi potrebami in slabimi materialnimi možnostmi. Pojem vsestranske osebnosti – VRO vpelje samoupravna pedagogika ob pogojih afirmacije posameznika v samoupravni družbi tudi izven dela v samoupravljanju. Schmidt večkrat opozarja na potrebnost vseh pogojev  za razvoj osebnosti. Ti pogoji niso mogli biti ustvarjeni,ker družba ni bila  tako bogata. Malnar (1990: 317) vidi v VRO  ideološko  zahtevo '70. let po vsestransko razviti/aktivni osebnosti, ki pa je posamezniki ne sprejemajo intimno. Šlo je za podrejenost tega  ideala samoupravnemu pluralizmu interesov.

Schmidt (1982) pripisuje etatistični  pedagogiki   stališče, da je delo vzgojno,  tudi če ni podrejeno pedagoškim zakonitostim, ker izhaja iz stališča, da dajo enaki zunanji vplivi enake ljudi. Zato je namen politehnične  vzgoje vključevanje učenca v katerokoli proizvodnjo.  Cilj povezovanja  pouka s proizvodnim delom je v  prilagoditvi  vzgoje ekonomskim potrebam družbe in tako tudi v podrejanju sveta mladih svetu dela odraslih. V tem smislu je šlo za poskus primarnega povezovanje dela in vzgoje, ki sta imela v danih okoliščinah drug za drugega sekundaren pomen.

Proizvodno  delo  pri nas ni izpolnilo pričakovanj  iz  različnih razlogov: nizke stopnje razvitosti industrijskega dela, premajhne pripravljenosti organizacij združenega dela in šol za  sodelovanje, slaba organiziranost. Organizacija proizvodnega dela in  delovne  prakse učencev je bila lažje izvedljiva tam, kjer sta  industrija in šola že prej sodelovali. Institucija proizvodnega dela še obstaja v srednji šoli obogatena z izkušnjami iz prejšnjega obdobja.

Že  Rousseau (1964) je pokazal, da je humana vzgoja v  sebi ambivalentna, ker vsebuje neodpravljivo napetost med negativno in pozitivno stranjo, dopuščanjem svobode gojencu in potrebo po  popolni kontroli vzgojitelja nad njim, med naravnim in  protinaravnim, privatnim in javnim, izpostavljanju in obvarovanju. Rousseaujev koncept vzgoje pomeni s stališča postindustrijske moderne poskus in nemožnost popolnega gospostva človeka nad svetom in samim seboj. Vsestranska razvita osebnost pomeni s stališča družbenega eksperimenta vsemogočne vzgoje svoj lastni poraz. Videti je bilo, da jo prav to ohranja kot ideal. Vsestranska osebnost naj bi bila skladna  in  ne razdvojena. Če se funkcionalna  in  intencionalna vzgoja razhajata, potem cilj harmoničnosti ne more biti  dosežen. Demokratični odnosi pogojujejo avtonomne osebnosti,  totalitarni režimi pa bornirane in avtokratske.

Pojem osebnosti vsebuje zgodovinsko pogojeni odnos med producenti in produkti.  Mrežne  zveze informacij so danes dejstvo in ne več le možnost. Ideal  VRO ima zgodovinsko osnovo v harmonični osebnosti. V socializmu je bila vsestranska osebnost zamišljena kot skladna z družbenimi interesi. To skladnost so postavila na laž družbena protislovja. Vsestranska osebnost je bila kot produkt družbenih razmerij v izhodišču reducirana na 'nepopisan list' in 'gnetljivo testo'. Z vidika Gehlenove antropologije presojam VRO kot zlorabljeno plastičnost. Odprta osebnost je namreč doživela svojo involucijsko negacijo v zaprtem sistemu. Vsestranska osebnost je  bila po eni strani pogojena z družbeno realnostjo, po drugi strani pa je pomenila anticipacijo prihodnosti, ki se je izmikala. Odkrivanje vsestranosti kot anticipacije, refleksije preteklosti in aktualne dejavnosti pomeni odkrivanje človekove  utopičnosti v pokončni hoji in v odnosu med že in še ne. V tem   je tudi kritika pretirano ekstenzivne rabe ter mina 'vsestranost'. 

Pedagogika s poudarjanjem vzgoje zgolj pozitivnih lastnosti osebnosti pri kriva možnost stranskega produkta negativnih. Če ni ravnotežja med imanentnim in transcendentnim v osebni naravnanosti, nastajajo deformacije, ki vodijo v enostranost. Monopolni interes omogoča  poimenovanje vsestranskosti z eno  bistveno  lastnostjo (delovna,  socialistična, intelektualna osebnost), vendar  je  v skrajnji  posledici prav to enostransko. VRO je v fazi družbene anomičnosti  postala fundamentalistično sredstvo  za prikrivanje pomanjkljivosti osebnega in družbenega razvoja. Spadala je v žargon pravšnjosti  po meri mediokritete in je služila  za  kritiko enostranosti stališč nasprotnika.

Vprašanje je, ali smo pripravljeni razvijati najmanj razvite sposobnosti. Vsestransko sposobne osebnosti  so  lahko le povprečno sposobne osebnosti brez specializacije, vendar pa o njih socialistična doktrina ne govori. To spominja  na Musilovega Človeka brez posebnosti, ki je uniformni človek.

V postindustrijski moderni pa postaja vprašljiva tudi njegova enodimenzionalnost, ker se mora posameznik boriti za vsaj eno institucionalno, družbe no priznano dejavnost,da bi se lahko  ukvarjal  z drugimi. Vprašanje notranje izpolnitve se je izostrilo  ob Laschovi narcistič-ni kulturi. Pokazalo se je, da je  posameznik prilagodljiv  le  na površini, njegova notranjost pa je  prazna. Osebnost v socializmu mora nositi maske. Odtod prikrivanje povojnih pobojev pri nas, sodelovanje duhovnikov s tajno policijo itd.  

Pojem vsestranosti vključuje hkrati univerzalnost in konkretnost, splošnost in raznovrstnost, svobodo in aktivnost, ustvarjalnost in samoustvarjalnost (Mrmak, 1980; 73). Mrmak ne predvideva blokad ustvarjalnosti, ki pa so v samoupravni družbi vendarle nastajale. Samoudejstvovanje  je zanj rezultat ustreznih stališč in  prepričanj posameznika.

Vsestransko osebnost se v pedagogiki razume kot skladno, harmonično osebnost, ki obstaja kot ideal že od antike naprej. Ta  ideal je  ustrezal tudi mitu o socialistični družbi kot brezkonfliktni družbi. Toda čim bolj so postajala njena družbena protislovja neobvladljiva, tem bolj je postajal pojem vsestranske osebnosti nesamoumeven. Sledili so poskusi nadomeščanja sintagme vsestranska osebnost  s  sintagmama celovita ali večstranska osebnost. Vsestranska osebnost nima podlage v Gehlenovi, Plessnerjevi ali Schelerjevi antropologiji. Homo duplex in homo faber dajeta v industrijski   družbi osebnosti značaj enodimenzionalnosti. Relativistična  redukcija  vsestranosti na vsakdanjost ne  more  razvijati njenih  notranjih, psiholoških razsežnosti. Vsestranska  osebnost ne bi smela biti odtujena, enostranska in nesamostojna osebnost. V takšno  stanje jo potiska vsakdanjost. Zato vsestranska  osebnost ni celovita.

Postmoderna osebnost je fleksibilna in decentralizirana. Pluralni, decentralizirani  'zbrkljani' subjekt  je  odgovor  na  paradoks individualizacije  (Ule, 1993; 238). VRO pa je  produkt novoveške racionalne gotovosti.  Zato  ima takšna  osebnost  'trdni  jaz'. Današnji  čas je nepredvidljiv in negotov. Gre za  poskus  skupne participacije  pri izvajanju  rizičnih dejavnosti. 

Pri VRO je šlo za primat socialne pedagogike pred individualno in družbene  vzgoje pred naravno vzgojo, ki izhaja iz razvojnih možnosti   otroka. Pri VRO je tedaj najbolj sporno njeno preozko monistično izhodišče kot pogoj univerzalnega ekstenziviranja. Šole, ki prav    tako želijo razviti vse sposobnosti otroka na pluralni osnovi različnih vrst vzgojnih dejavnosti, svojega cilja ne poimenujejo z razvojem vsestranske osebnosti.  

6. 4. Analiza naše reforme usmerjenega izobraževanja z vidika integracije dela in vzgoje

O reformi je bilo pri nas že veliko napisanega6. Ponovno obravnavanje reforme usmerjenega izobraževanja upravičujejo dejstva, da nekateri problemi, ki jih je skušala rešiti reforma, še danes niso rešeni in da se šele s primerne zgodovinske distance lahko dokopljemo   do objektivnejše in celovitejše podobe tega pojava tudi v luči svetovnih reformnih gibanj.

Reforma usmerjenega izobraževanja pomeni samoupravno  preobrazbo našega srednjega šolstva7 na osnovi negacije ostankov meščanske šole  in eksperimenta na celotni populaciji učencev. Pri  tem  se  je  zaostril  problem  kontinuitete  in  diskontinuitete  razvoja (srednje) šole z njim pa tudi vprašanje, kakšno šolo si želimo in kakšno je možno realizirati glede na obstoječe razmere realiziramo.  V duhu pluralizma interesov ne more en tip šole  odgovarjati interesom vseh drugih tipov v smislu množične šole po zgledu množične, konfekcijske proizvodnje.

Snovalci reforme so verjeli, da bo le-ta prinesla bistvene  spremembe v socialistično samoupravno vzgojo, delovno in politehnično vzgojo, vzgojo za ustvarjalni pristop v delu, povezovanje dela in vzgoje s proizvodnimi in drugimi koristnimi deli, z življenjem, s samoupravno prakso in z ustvarjalnim bojem delavskega razreda  za samoupravno spremembo družbe. To pomeni, da se v vsebine  delovne vzgoje vključuje nauk o sodobnih ekonomskih, socialnih, politehničnih  in etičnih vidikih dela. Delo je veljalo kot podlaga za vsestranski razvoj osebnosti, ne da bi ga vsestransko spoznali. 

Snovalci reforme usmerjenega izobraževanja so zastopali stališče, da je proizvodno delo nezamenljivi  del procesa vzgoje in izobraževanja. Uspešna realizacija tega stališča je odvisna od vseh relevantnih dejavnikov od idejnopolitičnih in družbeno ekonomskih do politike vzgoje in izobraževanja,kakor tudi od skladnosti individualnih in družbenih interesov. Reforma usmerjenega izobraževanja je skušala rešiti naslednje  naloge: 1. omogočiti pogoje, da se vsa mlada generacija vključi  v  delo,  2. realizirati zahtevo Resolucije X. kongresa, da nobena šola  in oblika  izobraževanja  ne more pripravljati mlade  samo  za  izobraževanje',  3. povezati pouk s proizvodnim delom, v katerem  ima delo spoznavno, vzgojno in družbeno koristno vsebino, 4.  organizirati  proizvodno  delo,  da bodo  učenci  obvladali  ustrezne veščine. Proizvodno delo učencev je element sistema delovne    in politehnične vzgoje in izobrazbe. 

Reforma je slonela na naslednjih načelih: permanentnost izobraževanja, enotnost šol, integrativnost izobraževanja z vsemi področji dela  (pomeni tudi enotnost teorije in prakse, izobraževanja  in znanosti, izobraževanja in zaposlovanja), demokratičnost na osnovi pravice do izobrazbe, fleksibilnost šole v smislu prilagajanja tehnološkemu in ekonomskemu razvoju, učinkovitost, ki je usmerjena  proti  zniževanju produktivnosti dela racionalnost  v  smislu prilagajanja mreže šol materialnim možnostim družbe, posodabljanje  metod in tehnik dela, gibljivost v smislu vključevanja  vseh drugih institucij v izobraževanja (Ratković, 1984; 25-26). Seveda ta  načela niso mogla biti realizirana, ker so  za  to  manjkali družbeni  pogoji.  Na osnovi spoznanja, da imata delo  in  vzgoja družbeni značaj, je postala reforma sredstvo podružbljanja vzgoje in  izobraževanja, ki pa ni potekalo samo tako kot so  predvideli dokumenti, ampak tudi v smislu kritike negativnih strani  reforme na  način  ozaveščanja  lastnih  interesov  občanov. Permanentno izobraževanje kot izobraževanje iz dela in za delo se ni uveljavilo v smislu učeče se družbe.

Naši politiki in pedagogi so iskali vedno nove poti za  uresničevanje integracije dela in vzgoje. Medtem ko je za razviti svet naftni šok v l. 1973 pomenil  signal za  prehod na intenzivno gospodarstvo, smo pri nas  šele  uvajali reformo,  ki  jo je v ZDA  sprožil že  polet  prvega sovjetskega satelita  l. 1957. Razlogov za parcialnost take reforme je  bilo  več: 
1. 	bila je usmerjena v industrijsko družbo namesto v informacijsko, 
2. 	vodili so jo ozki interesi naše politične  birokracije, 
3. ni  upoštevala mehanizmov, ki vodijo k integraciji.  Zato  pomeni usmeritev k delu kot učenju in k učenju kot delu samo anticipacijo intelektualnega dela, ne pa njegove realizacije. V  mehaničnem dodajanju dela učenju in obratno ni nič revolucionarnega.

Misel  o razvijanju vseh sposobnosti se je v času trajanja jugoslovanske šolske reforme  (1974 - 1985) nahajala še na politično- deklarativni ravni, ne pa tudi na psihosocialni in ekonomski, saj ni bila utemeljena niti v spoznanju o omejenosti naravnih surovin niti v spoznanju o pomembnosti  tržnih spodbud. Povezovanje starega  načina  dela in načina  učenja  je neučinkovita  zaradi  dejstva neprestanega revolucioniranja proizvajalnih sil v razvitem svetu. Zato podjetja danes izobražujejo na drugih temeljih kot so jih  predvidevala reformna načela. Znotraj stare delitve dela, hierarhično  organiziranih družbenih  odnosov in socialistične ideologije  dela  ni bilo mogoče uspešno realizirati integracije  dela  in  vzgoje. Reformi na makrodružbenem nivoju je sledila spontano tako imenovana  notranja reforma  na mikronivoju osebnih odnosov med udeleženci procesa edukacije (zlasti med učitelji in učenci).  Integracija  dela in izobraževanja je bila predvsem politično rešitev, ne pa še politično - ekonomsko.

Ideologija osvoboditve dela je pri nas prikrivala njegovo rastočo instrumentalizacijo in mezdni odnos. Človeka kot osnovno vrednoto je zamenjal delavec. Znanost, na katero so se dokumenti sklicevali kot na nosilko integracije, ni dobila primarne vloge v družbi. Birokratsko upravljanje šolstva  se je pri nas še opiralo na značilnosti  industrijskega  dela in ni v zadostni  meri  upoštevalo pluralizma  interesov občanov. Javna kritika reforme  je postala demokratična osnova politike šolstva v postreformnem obdobju. Namesto profesionalizacije dela Šuvar zagovarja obstoječo deprofesionalizacijo pri nas. Kot so v polpreteklem obdobju imeli do permanentnega izobraževanja vsi enako pravico, ki pa jo delovne organizacije  neenako realizirale, imamo danes vsi formalno enako, a neenako uresničeno pravico do vseživljenjskega učenja. 

Šele diferenciacija pojma dela v antropološkem,  ekonomskem  in poklicnem smislu omogoča odgovor na vprašanje pogojev in  smiselnosti  povezovanja z vzgojo. Ekonomska funkcija dela ima  pragmatični pomen, medtem ko ima antropološka funkcija splošno- univerzalnega. Tako je skladnost individualno poklicnega, političnega in generičnega že vnaprej predpostavljena. Vprašanje odnosa med  delom v ožjem pragmatičnem smislu, za katerega naj bi usposabljale poklicne  šole, in delom v generičnem (oz. v  znanstvenem  smislu občega dela) smislu, za katerega naj bi usposabljale gimnazije  s splošno izobrazbo je zaradi dualizma teh šol še odprto. To  vprašanje bo težko rešiti, ker nekateri še  verjamejo v vzgojno vlogo že mehaničnega, težkega dela, drugi pa opozarjajo na njegove  negativne vzgojne in izobrazbene učinke. Odnos med delom je zaradi  spremenljive  ambivalentnosti dela odprt problem.

V reformi usmerjenega izobraževanja je šlo za nekritično zamenjevanje antropološke, družbenoekonomske in družbenopolitične  ravni razumevanja dela. Zato imata delo in vzgoja enake splošne in  posebne  atribute, kar je omogočalo tako princip enotnosti splošne  in strokovne izobrazbe kot cilj vsestransko razvite osebnosti. Notranje neskladje te reforme je bilo v tem, da je po eni strani še zavezana nekaterim načelom Komenskega (Komemsky, 1995) v smislu enake splošne izobrazbe za  vse (npr. SVIO ali skupna jugoslovanska jedra), po drugi strani pa pome ni poskus enostavnega  prevoda Marxove antropologije v jezik socialistične politične prakse. Reforma je obtičala med radikalnostjo  priznanja bogastva razlik in realnostjo kompromisov podobno kot že Marxov koncept integracije dela in vzgoje.

V prid uveljavljanja integrativno tehnične vzgoje je nujno  poudariti multidimenzionalno interakcijsko prepletanje tehnične vzgoje z drugimi vrstami vzgoje, ki jih implicitno vključuje v smislu svoje multifunkcionalnosti. Doslej je vzgoja širila  svoja področja  z dodajanjem različnih vrst vzgoje  (npr.  ekološka, mirovna),ne da bi jih ustrezno integrirala. Skrivnost principa politehničnosti  je bila monotehničnost, ker je v določeni družbi oz. tovarni prevladovala ena sama tehnologija. Meja politehnizacije je polivalentna funkcionalizacija delavcev (služenje različnim strojem, igranje različnih samoupravljalskih in soupravljalskih vlog) znotraj globalne monovalentne ideološke  usmerjenosti. Nastajanje  tehnično kulturnega pluralizma kaže na to, da se v različnih  kulturnih okoljih pojavljajo različne tehnike, ki so primerne tem okoljem. Obenem pa gre tudi za oblikovanje  multidimenzionalno  integrativne vzgoje, ki je kultur no pluralno odprta in zato vključuje občečloveške vrednote. Danes tudi svet 'vzhodno od raja' ni več uniformen. Slabost integrativnosti politehnične vzgoje je bila v njeni temeljni enosmernosti k instrumentalizaciji  razuma in s tem h gospostvu. Odprta integrativna vzgoja je  v interakciji različnih komponent dela/dejavnosti bistveno dvosmerna ne glede na to, ali je njen cilj opredeljen  z  razvijanjem političnih, organizacijskih, tehničnih, intelektualnih, komunikacijskih  sposobnosti, sposobnosti ohranjanja čistega okolja  ali osebnostnega razvoja zaradi bivalentne genetske strukture človeka.  Vzgojo za prihodnost utemeljujem na osnovi paradigmatskega vrednotnega preobrata, fleksibilne, obojestranske in relativno avtonomne osebnosti.

Marx razvija v Uvodu H kritiki politične ekonomije pojem dela, ki se zdi kot prastara kategorija, povsem enostavna. Delo nasploh je bistvo vsake specifične oblike dela. Umsko  delo  je najprej delo 'ideoloških stanov' - med  nje  sodijo duhovščina, uradniki, učenjaki, pravniki, zdravniki, umetniki.

Materialna moč družbe je njena umska moč. Ali res postaja sila neposrednih proizvajalčev čedalje manj pomembna? Na njegovo mesto stopi  tehnik  ob strojih,  ki regulira  proizvodnjo  kot  celoto. Industrijski proces ne terja preprostega ročnega dela. Takšni  termini  kot so  'živo delo', delovna sila, družbeni celoviti delavec poudarjajo človeške sile nasproti mrtvemu delu. Največja proizvajalna sila je proletariat, kar pomeni  povezavo  med ekonomijo  in politiko.  Kapitalistični način vse delo spremeni v mezdno delo,  tudi nekdanje 'višje dejavnosti'.  Ni zanemarljivo Marxovo  stališče,  da je »vse fizične in umske čute  nadomestila preprosta odtujitev vseh čutov, smisel imeti za...« (EFR). 

Engels piše: »Ko se deli delo, se deli tudi človek. Človek se deli   zato, ker opravlja samo del dela, »izpopolnjevanju ene dejavnosti žrtvuje vse druge telesne in duhovne sposobnosti...« (Engels: Anti-Duehring, ME: Dela, str. XXXI.). To velja tako za tistega, ki opravlja samo fizično kot za tistega, ki opravlja samo duhovno delo. Delitev dela je v strojni proizvodnji dosegla vrhunec. Takšno delo iz človeka dela živino in profesionalni idiotizem. Socialni utopisti so se zavedali posledic delitve dela za delavce. Zato so v svojih vizijah pričakovali, da vsi delavci sodelujejo v proizvodnji, da se ukvarjajo s poljedelstvom in obrtmi (Fourier), da sodelujejo v industrijski proizvodnji (Owen), da začasno spreminjajo to delo in delovna mesta. 

Naivnost utopičnih socialistov  je v tem, da  verjamejo le v moč razuma kot tudi v ločeno moč vzgoje, da ta razum razvije. V Sloveniji »se borimo še s posledicami iracionalne industrijske modernizacije.« Marx zastopa princip pozitivne enakosti v odnosih med ljudmi: »Predpostavljaj človeka kot človeka in njegov odnos do sveta kot človeški odnos, pa lahko zamenjaš ljubezen samo za ljubezen,  zaupa nje samo za zaupanje itn. Če hočeš uživati umetnost, moraš biti umetniško izobražen človek; če hočeš vplivati na druge, moraš biti človek, ki vpliva na druge dejansko vzpodbudno in poživlja joče...če tvoje ljubljenje ne proizvaja medsebojne ljubezni...tedaj je tvoja ljubezen nemočna, je nesreča« (Marx, 1969; 371-372). Vsebina svobode tedaj ni samo negacija negacije privatne lastnine v pravno-lastniškem smislu, ampak je sprememba vseh odnosov, ki so s tem povezani. Svoboda posameznika je pogoj svobode drugih, če gre za človeško produktivni odnos. 

Vzgoja ni dejavnost, ki prihaja v posameznika zgolj od zunaj in ni čista duhovna dejavnost, ki je neodvisna od  prakse tistih, ki si lastijo pravico vzgajanja, ampak je praktična obojestranska dejavnost konkretnih ljudi. Marx ne piše  zaman: »Sovpadanje spreminjanja okoliščin in človeške dejavnosti ali samospreminjanje je moči dojeti  in racionalno razumeti le kot revolucionarno prakso« (Marx, 1971; 357). Manj pomembno je ugotoviti, da Marx (1986; 165) zastopa v Kapitalu podobno stališče: »V tem ko (človek-op. NB) s tem gibanjem učinkuje na naravo zunaj sebe ter jo spreminja, spreminja hkrati svojo lastno naravo.« Bolj pomembno je, da je za človekoljubni materializem dela in vzgoje značilna prav ideja in praksa hkratnosti sprememb v smislu samospreminjanja. Pri hkratnosti obojestranskih sprememb v različnem smislu seveda ne smemo pozabiti na eno ali drugo stran spreminjanja. To vodi v  vulgarni materializem in idealizem. Problem pa je, ali se (samo)vzgoja, ki je v izmenjavi informacij med vzgojiteljem in gojencem lahko smisel no regulira po modelu dela kot menjave materije, v kateri tudi človek nastopa kot naravna moč. Marx in Engels sta opozarjala na negativne učinke industrijskega dela na človekovo osebnost. Jasno je, da revolucionarnega akta kot preskoka iz kraljestva nujnosti v kraljestvo svobode ni mogoče razumeti, dokler institucionalna vzgoja ni (v bistvu) nič drugega kot priprava na industrijsko delo. Samo v součinkovanju z delom, ki je svobodno organizirano, se lahko vzgoja spremeni v pomemben dejavnik človekovega razvoja. 

Za človekovo telo veljajo tako kot za druga mrtva in živa telesa zakoni težnosti, gibanja teles, toplote in toplotnega gibanja (termodinamike), elektromagnetizma itd. Tako telo že samo po sebi opravlja določeno delo, ki ga merimo s specifičnimi  fizikalnimi enotami

Delo ni bilo le kategorija marksistične kritike politične ekonomije. Funkcije dela obstajajo na ekonomskem, socialnem, psihološkem in duhovnem področju. Lahko jih razdelimo na obremenjujoče in razbremenjujoče, osvobajajoče in zasužnjujoče.

Danes ni več osnovni problem dela nujnost ali svoboda, ampak zaposlenost ali prek brezposelnosti samozaposlitev. Timskost dela in učeča se organizacija sta z roko v roki. Vpra-šujemo se po odnosu dela in dobrega počutja ali kvalitete življenja. Delo, ki ga sam izbiraš, ni nujno svobodno. Gre tudi za motivacijo in sposobnosti. S temi pa se Marx ni bistveno ukvarjal.  Za Marxa je proletariat filozofska kategorija, ne pa sociološka. To pomeni, da proletariat kot dejanska identiteta ni nikoli obstajal.      

VII. Sklep 

Nekoč  ljudje niso imeli veselja do dela, ker so morali vse napraviti  sami in to z neposrednim fizičnim naporom. Korist od sposobnosti posameznika za delo ali škodo zaradi nesposobnosti so imeli le najbližji. Lenoba je slaba, ker navaja na razne  razvade in  pregrehe. Naši predniki so se raje zadovoljili s  skromnejšim življenjem,  samo da jim ni bilo treba preveč delati. Danes  ima vsak  več kot 12 mehanskih sužnjev. Hkrati z razvojem tehnike  se množe  tudi potrebe oz. želje. Množe pa se tudi opravila, ki  jih morajo ljudje opraviti čez dan. Mišljenje utopičnih socialistov, da bo zadoščalo le  nekaj ur dela na dan se ne bodo uresničila. Kdaj  naj bi posameznik realiziral samega sebe. Zakaj je v nekaterih državah ta želja bolj popularna kot v drugih in  se  tudi manj realizira. Levičarji Gorz, Fetscher in Schaff so videti danes  kot utopični socialisti. Človek je že tako globoko interioriziral  prepričanje,  da njegovo življenje brez dela ni nič vredno,  da ga tudi postzaposlitvena družba ne more več odvrniti od  tega. Če vedno več sveta v različnih oblikah prihaja domov, tudi  posameznik želi vedno bolj na ta svet vplivati. 

Ta mrežna povezanost  infocest ustvarja posredni odnos tudi do posameznika. V predin-dustrijskih družbah se je posameznik s skupino neposredno solidariziral in tako samorealizacija ni bila potrebna. Samorealizacija je verjetno razvoj duhovnih sposobnosti, oblika posredne solidarizacije  posameznika s planetarno civilizacijo (tako P. Russell, Palmer). Svet v dveh dimenzijah še ni osvojen. V globinsko osebnostni, kar daje vrednost psihoanalizi in v svetovni- občečloveški, s  čimer se nekje aktualizira absolutni duh, ki ga je Hegel omejil na evropske razmere. Gre za idealiziranje zvez, ki še ne obstajajo. Ne vem, kako si je samo aktualizacijo zamislil Maslow, toda v socialnem kontekstu je videti tako. Delo je v moderni postalo sredstvo ekonomskega preživetja, ne pa tudi nujnost duhovnega napredka. Gre  torej bolj za to, kako določena doba razume delo kot pa za to,  kar  naj  bi delo samo po sebi pomenilo. Delo  še  ni bilo sredstvo  vsestranskega osebnost nega razvoja kot  je  to  želel socializem, ampak  sta  bili v konfliktu njegova ekonomska in politična  stran. Delo, ki ga lahko artikuliramo v 22 dimenzijah ali celo v več, še vedno ni delo v celoti. V  bistvu celotnega vpliva dela na človeka še ne poznamo, ker vsaka doba izpostavlja in vrednoti le nekatere, ki so v skladu z njenimi vrednotami. 

Delo se vedno nahaja v hierarhiziranem vrednotnem svetu, tako kot so kulture nižje in višje, ljudske in aristokratske, je tudi delo nižje in višje. Samorealizacija je možna le z višje vrednotenimi deli,  ker človek zadovolji vse svoje potrebe, ne pa  z  nižjimi. 

Ker je minulo delo vedno že prej delo drugih, to pomeni, da ne začenjamo iz nič.  Kakšen je bil dejanski odnos ljudi do dela v praskupnosti do dela ne vemo, ker so tedanji očividci in zapisnikarji vnašali v opise svoje mnenje. Dejstvo je, da imamo ljudje danes do dela ambivalenten  odnos (prezaposlenosti in brezposelnosti), vendar se ne  da svobode  povsem razločiti od  nujnosti.  Koliko je posameznik ujetnik  dela  in zasvojen z določenimi obrazci se vidi šele naknadno oz. z  vidika druge kulture. Tudi  samorealizacija je relativen pojem ker  ga je treba primerjati z realizacijo drugih in z lastnim napredkom. Treba je obvladati materijo dela in biti prvi na svojem področju ali pa vsaj sam pred sabo. Delo že dolgo ne služi več lastnemu preživetju proizvajalca, ni vedno njegovo lastno, ne da bi bilo tudi pridobitno. Delo tedaj ima lastniško podlago, a ni vezano samo nanjo. 

Delo je mogoče razumeti ne le kot boj za obstanek v naravi in družbi, ampak tudi za gospostvo. V 19. stol. se pojem dela spremeni, ker se odkrijejo nove vrste energij, ki se uporabijo v tehniki dela. Šele tedaj, ko je človek opazil, da z delom spreminja svoj svet, si je začel z njim razlagati tudi svoj izvor in razvoj. To spoznanje je rezultat njegove samozavesti. Iz svojega odnosa kot boja proti nečemu in za nekaj razume človek tako delo kot vzgojo. V družbi ima središčno mesto razredni boj. V realnem socializmu je bilo delo ideološko naperjeno zoper 'imperialistični tabor' za zmago socializma. 

Svoboda je relacijski pojem,  ker zajema odnos med svobodo od in svobodo za. Svoboda iz, ob in za industrijsko delo ni isto kot svoboda kraljestva nujnosti. Vendar Marx glede tega vprašanja še ni bil dorečen. Iz njegovih zgodnjih Ekonomsko-filozofskih spisov vemo, da si je zamišljal generične- ga človeka neodtujeno kot univerzalno, svobodno, družbeno bitje, ki ustvarja po meri vsake vrste t.j. po meri lepote. Vedel je, da je posameznik v meščanski družbi le iluzorično bitje v iluzorični skupnosti (enodimenzionalni človek v enodimenzionalni družbi po Marcuseju), ni pa vedel za me je industrializacije. Svoboda je z ekonomskega vidika negacija negacije privatne lastnine oz. ekspropriacija ekspropriatorjev. Formalno-pravna svoboda je sredstvo za prikrivanje ne-svobode v meščanski družbi. Vsebino svobode zase si določa človek sam sui generis, sicer je svoboda zase svoboda posestnika v Stirnerjevem, Marxovem ali Frommovem smislu.             

Danes še vedno ne vemo, kakšno je kraljestvo svobode, ker ne živimo v njem. Naše življenje je še vedno prevlečeno s pajčolanom maje-z abstraktno čutnostjo, daleč ob bogastva čutov, potreb in sposobnosti zaradi njih samih. Svoboden človek je predvsem bogat človek v duhovnem in material nem smislu, ne pa reven v katerem- koli od naštetih. Šola, ki je delovno-poučevalno obrnjena v preteklost, ne more realizirati programa samorealizacije individualnih osebnosti.

Skupno vzgoji, delu in igri je izmenjava – komunikacija,  ki vodi do trojnega možnega rezultata (ničelna, pozitivna in negativna vsota). Navajeni smo meriti pozitivne učinke dela, vendar delo nima vedno pozitivnega rezultata. Sizifovo delo je entropično, ker se ponavlja  vedno znova od začetka in ima zato  ničelni  rezultat, destruktivno delo (npr. ludizem, vojna) pa ima celo negativ nega. Tudi vzgoja ni vedno v skladu s svojo intencionalnostjo, ampak je lahko  brez učinka, ali z obratnim učinkom. Vsaka od teh dejavnosti človeka lahko zasvoji, ker ni le tisti, ki vodi, ampak tudi tisti, ki je voden-manipuliran. 

Delo ga  vodi  v  deloholizem, vzgoja v indoktrinacijo, igra pa v izgubo, izigranost. Ni človeške lastnosti, ki se ne bi mogla sprevrniti nazaj v nečloveško od igrivosti, religioznosti, racionalnosti, iracionalnosti, (permanentne) edukacije, ekonomičnosti, etičnosti, do plemenitosti,  asociativnosti, itd., vendar je možno tudi obratno, zato lahko delo prehaja v igro. 

V socializmu je bilo delo politično hipostazirano v imenu delavskega razreda. V svoji univerzal-nosti je dobilo značaj ustvarjanja iz nič-demiurga in je bilo zato divinizirano. Niso se prezrle le negativne strani ustvarjalnosti v smislu destruktivnosti, ampak tudi negativne strani  del. Vsako delo je bilo že ustvarjalno. Namesto zamišljanja kot najpomembnejše lastnosti dela se je preferiralo državno planiranje proizvodnje. V usmerjenem izobraževanju se je politično ne kritično identificiralo, poenotilo, sintetiziralo delo izobraževanje in vzgojo (vzgoja iz dela in za delo), čeprav so strokovnjaki nenehno opozarjali na različna razlikovanja in na še neuresničene pogoje povezovanja med njimi. Ekstenziviranje pojma dela na vse dejavnosti je v zaposlitveni, delocentrični družbi pomenilo ekstenzivno gospodarstvo in množično proizvodnjo enakih dobrin za vse. Delo za vse je pomenilo enakost vseh. Učenci so sprejemali enake pakete znanja in so bili deležni enake vzgoje. 

Slabost tranzicije je, da se po kolektivistični solidarnosti še ni uveljavila nova. To pomeni, da je bilo delo dejavnik socialnega vključevanja posameznika v družbo prek enake izobrazbe, delovne vzgoje, zaposlenosti, povprečnih delovnih uspehov, enotne proletarske ideologije, politične opredeljenosti za razvoj socializma. Dejavniki izključevanja so delovali ravno obratno prek nezaželenosti trga, privatne lastnine, (malo) meščanske miselnosti in ideologije, razrednega sovražnika itd. Tvegamo hipotezo, da delo postaja intrinzična vrednota in motiv šele z omejevanjem delovnih mest v postzaposlitveni družbi. V socializmu se je poudarjalo delo pretežno v smislu zunanjega socialnega povezovanja, v tranziciji pa notranjega povezovanja. Pomembnejši je management in identificiranje delavcev s podjetjem.   

Videti je, da gremo nazaj k nuji dela, ki pa ni več naravna, ampak umetna-artificielna. A telo, ki terja resnico zase se ne da. Išče svoje zadostitve pa četudi v nadomestkih, bolečini, bolezni in smrti. Je omejeno, ustreza mu asertivni odnos postavljanje zase, da si lahko razpoložljiva za druge. Po drugi strani pa ne moremo biti zgolj igrivi, ležerni, neobvezni. To vodi v površnost, razvodenelost, razvajenost, neznosno lahkost bivanja, parazitizem zgolj ugodja. Civilizacija brez dela bi propadla. Zato se že skoraj vsak odrasli posameznik odloča, v koliki meri bo upošteval svojo kvalificiranost za delo in dogovorjeno družbeno delitev dela. 

Delamo, ker moramo in ker pogumno prenašamo slabo ali ohranjamo dobro zaposlitev kot da je zvišan NBP dokaz, da se približujemo nebeškemu kraljestvu.  Ne delamo le zato, da preživimo, delamo iz svoje presežne energije in za presežno vrednost družbe. Delo vse bolj golta prosti čas. Iz strahu pred zarjavelostjo se izpostavljamo izgorelosti, ki ni le posledica pomanjkanja ognja strasti. Ko delamo nekaj, v čemer ne vidimo smisla in kar ni v skladu z našim ustvarjalnim potencialom, drsimo v depresijo, apatijo in utrujenost.    

Osvoboditev dela ni razumljena, dokler ne dojamemo pomena nujnega dela. V čem je neodpravljivo, v kakšnem smislu ga lahko nadomestimo (da delajo drugi za nas), poduhovimo, da se nam zdi smiselno?  To je opazno tudi pri finski šoli. Pedagoška iluzija je, da je mogoče osvojiti znanje brez truda. Osvoboditev dela pri Marxu ni brez napora. Kako danes deluje potreba po preživetju, presežni ali dodani vrednosti. Iz česa si današnji človek ustvarja nujo preživetja? Ne tako kot primitivna plemena, ki bi si že z enostavno reprodukcijo zagotavljala uravnoteženo povezavo delovnega in prostega časa. Današnji človek si mora s samolastno dejavnostjo odpirati pogoje možnosti dela, obenem pa ne sme ostati deloholistično zavezan samemu 'rutinskemu delu', tako da se ven ne vidi in v njem izgori. Odpira se veliko polje pomoči za samopomoč, terapije za samozdravljenje.  Če samooblikovanje osebnosti po delu odgovarja na vprašanje, kako postati nekdo, pa sivina vsakdana odgovarja na Žižkovo vprašanje, 'kako biti nihče'. Zavest je bodisi razširjena na vse ali skrčena na ego. 

Temo dela, ki je precej široka, ker zajema probleme multidimenzionalno in multidisciplinarno na osnovi antropoloških, socioloških, pedagoških, psiholoških in drugih podlag, smo lahko le delno obdelali. Naše ugotovitve so sintetične, ker so rezultati vpliva dela na vzgojne koncepte razvidni šele v daljšem časovnem obdobju. Delo se danes v razvitih državah spreminja v različnih dimenzijah, zato se zastavlja vprašanje celotne strukture dela tako v industrijski kot v informacijski družbi. Glede na naslov  delim obravnavane probleme na dva glavna sklopa. V prvem je težišče na analizi strukture proizvodnega dela, prehodu v sistem avtomatiziranega, informacijskega dela,v drugem pa na pedagoških teorijah povezovanja dela in vzgoje, pomenu sprememb paradigme znanosti za vzgojo in kritiki reforme usmerjenega izobraževanja. 

Danes dobiva informacijska tehnologija vedno  večjo  vlogo  pri širjenju  znanja. S povezovanjem televizije,  mikroprocesorjev  in videosistemov se ustvarjajo neslutene možnosti povečevanja  kvalitete  pouka in učenja. Pouk se približa vsem kategorijam  učencev in nudi se pomoč pri dvigu učinkovitosti njihovega dela. Funkcije učitelja  se  širijo. Prav tako pa se pričakuje večje znanje  od učencev. Učitelj bo vedno manj predavatelj in vedno bolj raziskovalec, strateg pedagoškega dela, programer, organizator, svetovalec,  diagnostik. To pomeni, da se ne spreminjata  samo  učenčev položaj in vloga, ampak tudi učiteljeva. 

Intelektualna svoboda je pravica posameznika do samostojne izbire svetovnega  nazora, življenjske in družbene filozofije brez ideoloških in družbenih omejitev in sankcij; pravico do javne rabe svojega razuma: svobodo tiska in javne besede sploh; svobodo znanstvene, filozofske in umetniške ustvarjalnosti brez omejitev razen tistih, ki jih narekuje enaka svoboda drugih. Ekonomska svoboda je v pravici posameznika, da svobodno izbira svoj način ekonomske eksistence, kar predpostavlja pluralizem lastninskih odnosov ob prevladujočem (ne pa izključnem – op.  NB) družbenolastniškem. Politična svoboda pa pomeni pravico posameznika, da po demokratični poti odloča o javnih, skupnih zadevah.       
  
Danes gre za sinergijo človeka in stroja kot dveh proizvajalnih sil. Tehnološki determinizem ali interakcijska metoda. Ni fizično delo izvor bogastva, ampak je prisvajanje delovnega časa. Kje je izvor in kje so meje ekonomskega pojma dela? Čim je delo v neposredni obliki prenehalo biti izvor bogastva, tudi delovni čas preneha  biti njegova mera. Zakaj je čas vzpona ekonomske misli obenem čas vzpona pedagoške misli? Ker gre za različne pogoje osvoboditve. Ford uvaja masovno proizvodnjo z avtokratskim vodenjem. Sužnji se učijo za poklic, svobodni pa za znanje.   
         
Svoboda, ki je imaginarno zasnovana v nečem absolutnem, je v svetu relativna. Nasproti nje je vedno določena naravna danost. Za Jaspersa (Jaspers, 1989; 381) to zanjo pomeni odpor, odvisnost, spodbudo, materijo. V zamišljanju samem je nekaj gospodovalnega.  

Teza o dveh kraljestvih je utopična in iluzorična. Brez delovne oz. proizvajalne sile ni delovnega  rezultate ali po Aristotelovo brez causa efficiens ni causa finalis. Osvoboditev dela je možna le znotraj nujnosti, ker se človek vsaj v nekem smislu ne more odreči gospostva nad naravo in s tem  tudi  ne gospostva nad samim seboj. Vsaka komponenta se  izkazuje v subjekt - objekt odnosu kot odnosu med človekom in naravo in s tem v obvladovanju določenega dela te skupne dejanskosti.

Glavno vprašanje je, kakšne možnosti osvoboditve dela nudi družba dela. Družba dela ali delocentrična družba je usmerjena k spremembam, ki jih omogočajo rezultati proizvodnega dela. Z izbiro dela kot vloge in poklica preneha kontemplativno življenje. Nastajajo realne možnosti napredka za vse. Delo postane središče družbe tedaj,  če so vsa področja  življenja  podrejena zahtevam dela. To je tipično za področje izobraževanja, prostega časa in pokoja. 

Zaradi lakote po presežnem delu izkoriščanje še danes ni prepovedano, suženjstvo pa je, vendar se kljub temu ohranja in celo širi zlasti  v nerazvitem svetu. Če se o osvoboditvi dela ne bi dalo resno razpravljati, bi to pomenilo, da je  človek  izpostavljen kakršnikoli  manipulaciji. Negativne  utopije dela  bi  bile  že dejanskost, pozitivne pa to nikoli ne bi mogle postati. Verjetno je, da nekaterih vrst dela ne bomo mogli osvoboditi npr. izdelovanje strupenih snovi ali orožja, ampak bi jih lahko le eliminirali.
 
Zoonpolitikonski odnos do dela se nadaljuje iz socializma v postsocialistično obdobje in pomeni stihijsko odpuščanje delavcev zaradi  tehnološkega viška. Ta odnos se lahko preseže le z daljno ročno  politiko usmerjanja razvoja dela in  s  kvalitetnimi socialnimi programi. V primerjavi s prisilnim  ne-delom ima  vsako izbrano  delo  prednost, toda v  primerjavi  s standardiziranim, rutinskim delom ima prednost svobodna kreativna dejavnost.  Morda zato, ker si človek vedno želi (še) nekaj drugega od  tega,  kar počne, dokler ne izčrpa vseh sil v svobodni dejavnosti. Če bodo v prihodnosti predvsem najbolj kvalificirani upravičeni delati, to še ne pomeni, da bo njihovo delo osvobojeno. Ker bodo še  nadalje obstajala  plemenita in ponižujoča dela, bo še nadalje pomembno, da  bo znal posameznik kot avtonomna osebnost  izbirati  smiselno delo,tudi če ne bo plačano. Odvisen človek se utaplja v delu, ali pa  beži od njega v druge odvisnosti. Ne sama  eksistenčna  nuja, marveč prevladujoče materialne vrednote (denarna morala) ohranjajo odvisnost  ljudi od plačanega dela, delodajalcev  in države. Dokaz  za  to trditev je v tem, da je še danes nerazviti  svet  v primerjavi z razvitim precej nedelaven. Delo človeka osvobaja pod pogojem, da je sam avtonomni subjekt in osebnost. Avtonomne osebnosti so tako redke (2-5% po Maslowu) kot je redko osvobojeno delo. Ker smo skoraj vsi epigoni, komunizem ni možen. Marx se je zmotil glede osvoboditve dela v smislu njegove utemeljitve v globalnem projektu družbe. Njegova kriterija osvoboditve dela v smislu racionalne kontrole nad naravo in skrajševanje  prostega  časa sta nezadostna. Človek se  gospostva  nad naravo ne more docela odpovedati, kar se vidi iz sklepanja  kompromisov  med ekonomijo tržnih zakonitosti in ekologijo  zakonitosti okolja. Marxova ideja o ukinitvi delitve dela je negirana z nadaljnjimi delitvami. Ideja o delu kot samodejavnosti  velja  za duhovne dejavnosti in razne oblike socialne (samo)pomoči.  Pogoj preživetja  vidimo v povečevanju pomena neprofitnih dejavnosti  in v minimalizaciji profitnih.   
 
Človek je najprej skušal prenesti mučno delo na domače živali in stroje. Proti pričakovanju empirične raziskave kažejo, da pripadniki različnih narodov delajo danes več kot pred pol stoletja. Že Trstenjak v Psihologiji dela ugotavlja,  da človek  dela več, čim več dela tudi stroj. Ker človek nastopa kot nekakšen demiurg  dela oz. fiktivni perpetuum  mobile,  je malo verjetno,  da se bo utopična želja, da bi  delal manj sploh  kdaj (docela)  uresničila. Grožnja brezdelja (A. Schaff,  G.  Anders) učinkuje  enako  brezupno  kot strah, da se človek  ne  bo mogel rešiti  iz kolesja dela. Občutek brezupa izhaja  tudi iz  nerazvitosti kulture prostega časa. Znano je, da je kvaliteta preživljanja prostega časa odvisna od kvalitete delovnega časa.
 
Za McMlellanda (McClelland, 1961) so ekonomski  in  kulturni potenciali družbe tem večji, čim več ljudi izkazuje močno  'željo po uspehu'. To željo je na Zahodu spodbudila protestantska etika. Za  Lernerja  (Lerner, 1958) je vživljanje v nove  vidike  okolja pogoj  za učinkovito  delovanje v spreminjajočem  se  svetu.  To pomeni,  da  je osebni in družbeni neuspeh rezultat  pomanjkanja ustvarjalnih idej. Ne gre pa le za plasiranje novih idej zaradi želje po uspehu, ampak za združevanje različnih vrst kapitala. 

Uničevalska stran proizvodnega dela je dobila v 20. stol. neslutene dimenzije prav po svoji tehnično destruktivni moči. Policentrizem dela in vzgoje pomeni negacijo njune monopolnoideološke funkcije. Monopolno funkcijo je zadržal kapital v svojih pluralnih modifikacijah. Marx je prišel daleč, a ne najdlje. Škoda je, da ni povezal osvoboditve dela z odrešenjem človeka, da je videl le skrivnost svete družine v posvetni družini. Kako naj bi vzgojitelja samega vzgojili brez vzgojne skupnosti, kako naj bi se človek osvoboditev religiozne odtujitve brez religiozne skupnosti? Onostranska vprašanja je prevajal v tostranska. Zato naj bi vsi misteriji našli razrešitev v človeški praksi, dejansko pa praksa ostaja mistificirana. Zgodovinski arhivi se odpirajo naknadno, določeni podatki pa se sami zabrisujejo. Tako je podobno  kot Hegel tudi Marx ostal deležen laži principa, vendar pa z 'racionalnim jedrom'.     

Samooblikovanje razumemo imanentistično, kar pomeni, da je notranja moč osebnosti, ki izhaja iz sebstva ali Boga pred zunanjo – transcendentno močjo socialnega okolja. Samo  tisto delo,  za katerega je posameznik notranje  motiviran, je  lahko v funkciji samooblikovanja njegove osebnosti,  ker  ima največji  povratni pozitivni vpliv nanj. Le lastna aktivnost vodi  k samoaktualizaciji. Delna samoaktualizacija osebnosti z delom je v pridobitvi lastnosti samostojnosti pri delu, ekonomičnosti, vestnosti in odgovornosti, požrtvovalnosti, marljivosti. Današnje intelektualizirano in kompjuterizirano delo poudarja še lastnosti fleksibilnosti osebnosti, samoorganizacijske sposobnosti, inovativnosti, komunikativnosti, odnosa do okolja, obvladovanje  novih tehnologij, dostopnosti za nenehno izobraževanje, nove kvalifikacije in management. 

V  poindustrijski  družbi delo predvidoma ni več  usmerjeno  v parcialno  učinkovitost, ampak v celostno kvaliteto.  Postalo  je bolj individualno, intelektualno, simbolno, visoko kvalificirano, informacijsko-mrežno,  timsko  soodvisno in  lastno.  Seveda  bo takšno  delo bolj osvobojeno kot dosedanje mezdno delo, ki je  le formalno  svobodno po pogodbi. Delo se ne osvobaja le od zunaj  s skrajševanjem  delovnega časa, ampak tudi od znotraj z nekumulativnimi dejavnostmi družine, soseske in kulturnih skupnosti.Perspektive osvobajanja dela za posameznika in družbo so  večdimenzionalne od ontološke, ekološke, medicinske, psihološke, pedagoške do ekonomske in civilizacijsko-kulturne. S celostno povezanostjo teh dimenzij  se nismo sistematično ukvarjali. Kapitalizem je  poveličeval ekonomsko osvoboditev dela, socializem  pa  politično. Še danes oblasti verjamejo, da je vsako delo  ustvarjalno, ker tako prisilijo ljudi, da sprejemajo delo, ki jim ni všeč. V prihodnosti bo šlo za večjo notranjo in zunanjo ekološko čistost dela. Delo, ki je živi, upodabljajoči ogenj, opredmetena in še neopredmetena resnica časa, ne bo izumrlo, dokler bo živel človek, tako kot vzgoja, čeprav ne iščemo več neposredne povezave med njima razen v delovni vzgoji.  

VIII. OPOMBE PO POGLAVJIH 

1. Oris razvoja industrijskega dela

1 – a) Različni  avtorji navajajo različne dimenzije  dela.  Npr. Hilf (1963) v Znanosti o delu integrira v pojem delovnega  učinka naslednje vidike in pogoje dela. antropološki,etnografski,  geografsko - klimatski, biološko - fiziološki, tehnični, psihološki, medicinski, zgodovinski, sociološki, pravni,politični in pedagoški;  Kavčič (1987; 11-12) obravnava fizikalni, fiziološki,  psihološki,  tehnični, pravni, ekonomski in sociološki vidik dela.  

b) Pri opredelitvah različnih vidikov dela sem ubiral pot tematizacije  od filozofskega vidika prek opredelitev posebnih  ved  s civilizacijsko  kulturnega vidika, ki predstavlja konkretno obče. Pri tem sem upošteval tudi naravoslovne vidike dela zaradi identitete človekove obrnjenosti navzven v naravo. Posebno zanimiv  je fizikalni  vidik, ki kaže, če ga prenesemo mehansko na  področje družbe,  na njeno odtujitev (Engels. »Zakaj, kar hoče vsak posameznik doseči,  to skuša vsak drug preprečiti, a kar  iz  tega nastane, je nekaj, kar nihče ni hotel. Zato poteka dosedanja zgodovina  kot  naravni proces in je v bistvu tudi  podrejena  istim gibalnim silam« (Engels, 1956; 303). Po modelu paralelograma  sil enako  funkcionira produkt naravnih sil, delovnih sil (nem. Arbeitskraefte) ali subjektivnih volj.

2 – Pedagoška antropologija dela je interdisciplinarno področje pedagogike, antropologija  in zgodovina pedagogike, ki  tvorijo  dialektično enotnost  v  delu oz. vidikih dela (Žlebnik, 1987; 3).  Seveda  je možno dvomiti, da je vzgoja predmet pedagogike ali pa  v kakršnokoli zvezo med delom in vzgojo. Po REFA (1994; 12) je industrijska pedagogika usmerjena v ožjem smislu  na izobraževanje osebnosti za delo in poklic kot znanost, ki raziskuje medsebojno pogojene povezave med pogoji, izvajanji in rezultati   pri človekovem učenju za delo, v širšem pa  k  človekovemu spreminjanju narave. 

3 - Znanstvenotehnično komponento dela je težko na kratko  opredeliti zaradi mnogoznačnosti pojmov znanosti in tehnike. Oba pojma lahko definiramo s funkcionalnega (input - output),  strukturnega  in družbenega vidika. S strukturnega vidika je znanost sistem znanj, tehnika pa 'v delovnih sredstvih oz. tehničnih  napravah  opredmeteno, akumulirano znanje'. Tehnika pomeni  implicitno tudi tehnologijo, ki je s stališča sodobne  ZTR zelo pomembna, ima pa  tudi  več pomenov. Te pomene strne Kavčič (1987; 164-216) v poglavju 'Tehnologija - delo - družba' v opredelitvi medsebojnega povezovanja znanja in proizvodnje. tehnologija je produkt dela in tudi  sama vpliva na vsebino dela; vplivi tehnologije na  človeka so bili doslej pozitivni in negativni; gre za dilemo tehnološkega determinizma ali indeterminizma na družbene odnose; hiter  razvoj izobraževanja  je  bil v zadnjih desetletjih vzrok  in  posledica tehnološkega razvoja. »Tehnologija nikakor ni več dominantni  dejavnik v določanju izobrazbene strukture prebivalstva (v razvitih deželah)« (Kavčič, 1987; 184). Znanstveno - tehnična -  tehnološka komponenta  z družbenega vidika ni samo  dejavnik gospodarskega, ampak  (čedalje bolj) vsestranskega razvoja. Problem,  ki danes vedno  bolj  izstopa,  je v mejah tega razvoja. Znanost  se  kot proizvajalna  sila kaže kot moč in nemoč, ker poraja obvladljive in neobvladljive, pozitivne in negativne (destruktivne) učinke.

4 – Osebnostni razvoj izpeljujemo iz 'civilizacijsko-kulturne dimenzije  dela'. Predpostavljamo, da sta civilizacija in kultura identična v  različnosti.  V pojem civilizacije je kultura vključena tedaj,  ko  gre hkrati za materialno in duhov no kulturo. Marcuse (1977) meni,  da je kultura duhovna tvorba, civilizacija pa materialna. Za civilizacijo je značilno delo, za kulturo pa prosti čas. To stališče je preozko. Božović (1991.55-81) meni, da se civilizacija in kultura ne moreta niti popolnoma izključevati niti vključevati. Približevanje  in razhajanje obeh je odvisno od tega, ali  služijo  materialne dob rine humanim ali nehumanim ciljem. Maslow  (1982) je avtor teorije o samorealizaciji človeka  po hierarhiji potreb. Glasserjeva (Glasser, 1994) teorija potreb ni tako togo hierarhična. Ni nujno, da posameznik lahko začne zadovoljevati višje potrebe šele tedaj, ko ima zadovoljene nižje potrebe. 

5 – Od prvega lansiranja satelita dalje je ameriško šolstvo v nenehni krizi tudi zato, ker ne zaupa  v lastno učinkovitost. Več investicij v šolstvo ne pomeni  (nujno) tudi boljših uspehov. Kljub temu, da v ZDA priznavajo potrebo po  boljše izobraženi delovni sili, to še ne  pomeni  izboljšanja kakovosti izobraževanja. Našemu šolstvu manjka v primerjavi z ameriškim in japonskim daljše obvezno izobraževanje, večja  decentralizacija pristojnosti v upravljanju šolstva in večji pomen izobraževalne dejavnosti.

6 – Poizvedbe po različnih računalniških bazah podatkov v l. 1993 kažejo, da je zadetkov na področju odnosov med delom in izobraževanjem  (work education relationship) veliko, vendar so ti  zadetki večinoma omejeni s parcialnimi vidiki in na lokalne razmere. 

7 - (Samo)vzgoja je počlovečenje in poosebljanje posameznika.  S tega vidika je poučno, kako si je Kant zastavil vprašanje  vzgoje za svobodo v okviru meja praktičnega uma in s tem vzgoje za  zrelost  ob ugotovitvi nezrelosti po lastni krivdi. Nem. izraz  'Erziehung'  izhaja  iz 'Zucht' (reja, disciplina) in  'Ziehen'  ali 'Herausziehen'  (vleči ven) in velja kot nadaljevanje rojstva.  Iz izraza 'Zucht' ni izpeljan samo izraz 'Ziehen', ampak tudi 'Zuechtigung' (telesna kazen). Oboje je bilo v vseh kulturah  povezano z večjo ali manjšo prisilo (Schwendtke, 1977. 81). Pedagogika kot znanost se z individualnimi, vzgojnimi  procesi in učinki ne more ukvarjati. Ti pa so kar najbolj odvisni od osebnostnih-psiholoških lastnosti vzgojitelja in gojenca. Teza o univerzalnosti oz. tipičnosti individuov omogoča znanstveni pristop. 

8 – Različne  definicije  vzgoje  implicirajo  različne   odnose med vzgojo in izobraževanjem.  Ta odnos je  eden  izmed  glavnih problemov naše pedagogike. Prevladuje stališče, da je izobraževanje  ožji  pojem kot vzgoja in je tako le del  vzgoje.  V  knjigi zastopam stališče, da je vzgoja smiselna kot pomoč pri samovzgoji osebnosti.  Poseben problem je samovzgoja odraslih, ki jih spremembe proizvodnega dela neposredno zadevajo.

9 – O teoretičnih vidikih dela glej Jež  in  Mohar   (1985). Delo in zavest. Ljubljana, Raziskovalni center za samoupravljanje, str. 7-18. Avtorja tematizirata štiri vidike dela: fiziološko, psihološko, ekonomsko in sociološko. Nastopata proti ohlapni in (delno) tavtološki opredelitvi dela kot smotrni dejavnosti, ker za delo ni značilna samo  smotrnost, ampak tudi družbenost in izdelovanje  orodja. Pri opredelitvi  dela je potrebno upoštevati razliko  med živalskim, nezavednim,  instinktivnim  'delom'  in  delom človeka,  ki  ima družbeni izvor in razvoj.

10 – Za Aristotelov glagol anagein in  Heglov termin aufheben (abolish)  obstaja slovenski prevod odpraviti, presegati in srbohrvatski  prevod, to je ukiniti. Razumljiva sta iz  Aufheben, ki  ima pri Heglu naslednje pomene 1. dvigniti, 2. negirati, 3. pomiriti, 4. ohraniti, ali po Hoffmeistru (Woerterbuch der philosophischen Begriffe, 1955; Hamburg, F. Meiner; str. 92) elevare, detegare, tolere, konservare. Ti pomeni se ujemajo z integracijo kot uvrstitvijo elementov z nižje stopnje na višjo. 

11 – Več o Marxovi psihologiji in antropologiji osebnosti glej  v knjigi Lamovec T., Musek, J., Pečjak, V. (1975). Teorije osebnosti. Ljubljana, CZ; str. 55-74. 

12 – Za razliko od formalnologične tavtologije pomeni  dialektična tavtologija, istost (enotnost) razlik, nasprotij in protislovij po Heglovi formuli A=A in ne-A. Problem dialektične enotnosti vzgoje in izobraževanja ostaja odprt (primerjaj uvodni sestavek  Bahovec, E., Kodelja, Z. (1988). V čem je razlika med vzgojo in izobraževanjem?  V: Šolsko polje, Problemi 1988/11,  str. 3-5.  Žlebnik zastopa  idejo  o dialektični enotnosti dela in vzgoje.  Prvotni združenosti  obeh v praskupnosti je sledila ločitev med  njima  v razredni družbi. Danes se ponovno integrirata na višji ravni.

13 – Videti je, da je edukacija v celoti laže obvladljiva v pluralizmu interesov kot v bipolarnih nasprotjih. Pluralizem znanstvenih interesov pomeni tudi pluralizem  ciljev, metod, razumevanj oz. evidenc določenega družbenega problema kot predmeta raziskovanja. O pluralizmu v vzgoji in  izobraževanju  glej  zbornik razprav Pediček, F. ured. et  al.  (1990). Šola v političnem pluralizmu. Ljubljana, zvezki MC CK ZKS in zbornik (Medveš, Z., ured. et al., 1991). Vzgoja v javni šoli. Zbornik  tekstov.  Ljubljana, Znanstveno in publicistično središče. Židanova (Židan, 1991. 45) meni, da pluralna družba prišteva vzgojo k temeljnim občečloveškim vrednotam. Vloga učitelja družboslovja bo še  bolj težavna, po drugi strani pa morda tudi bolj prijetna  in izzivalna.

14 - Divinizacija dela nastane tedaj, ko dobi delo atribute božanske  vse mogočnosti kot stvarjenje iz nič. Tako postane za  ekonomiste v 19. stol. delo izvor vsega bogastva. Engels (1968) zastopa znano stališče, da je delo ustvarilo človeka, Marx (1986) pa v Kapitalu pripisuje kapitalistični proizvodnji univerzalen pomen pri ustvarjanju materialnega bogastva, čeprav v Kritiki Gothskega programa kritizira stališče angleških ekonomistov. 

15 – Proučevanje celostnega  učenja naglo napreduje. Glej  npr. - Marentič Požarnik,  B. (1987). Nova  pota  v  izobraževanju učiteljev. Ljubljana, DZS in Dhoroty  Lynn (1991). The ACT Approach (slov. prev.  Ustvarjalne metode  učenja.  Umetnost uporabe sugestije za celostno  učenje. Ljubljana, Alpha center.) Krog odličnosti, Kvantno učenje, itd.

Tudi  vzgojnoizobraževalno delo se izpolnjuje na  načrtovalno  in izvedbeno. Gre za eksperte, ki pišejo šolske programe in za  učitelje,  ki jih realizirajo. Hiba programiranja je bila pri nas v natančnem  predpisovanju poti, kako realizirati cilje. Ko je  dejavnost učitelja razdeljena na najmanjše enote npr. predmetni pouk po oddelkih in je »proces učenja razumljen linearno in kumulativno,  je podobnost z znanstveno organizacijo dela  očitna« (Muršak,  1989. 172). Univerzalnost predpisanega je v tem, da je  učitelj  nesposoben, če ga ne sledi. Kljub odporom je tak sistem  še vedno aktualen zaradi učinkovitosti (merljivosti) in prilagojenosti potrebam industrijskega dela. Po konceptu edukacijskega managementa je učitelj upravljalec z učnimi sredstvi.

16 – Muršak (1989) pokaže na podobnost med  programocentrizmom  v tovarni in v šoli. Obrazec taylorističnega obnašanja se je  funkcionalno prenesel na ostale dele življenja. Vzgoja in izobraževanje  navidez nimata veliko skupnega z  industrijsko  proizvodnjo. Vendar  lahko iščemo podobnosti v ekonomizaciji,  racionalizaciji in  učinkovitosti  dela. »O povezavi lahko govorimo tedaj,  ko  v vzgojnoizobraževalnem delu stopi v ospredje težnja po kvantifikaciji in direktni merljivosti ciljev. To je v bistvu  tehnokratski pristop k vzgojnoizobraževalnemu delu, kjer so v ospredju funkcionalna znanja, zanemarjeni pa so vzgojni vidiki in splošni, nekvantifikabilni cilji« (Muršak, 1989. 172).

17 – Kapitalistični način proizvodnje je izkoriščevalski in odtujen. Danes govorimo že o informatizacijskem in avtomatiziranem načinu proizvodnje, ki skuša omogočiti smisel dela, ker terja poln angažma osebnosti. 

Gre za nove osnove produktivnosti na osnovi znanja, informacij, inovacij, simbolov, oz. informacijske tehnologije sploh. To pomeni, da niso več fizična delovna sila,  surovine, zemlja, viri energije in kapital izključni izvori družbene reprodukcije. Človek lahko obvladuje novo tehnologijo z razvijanjem različnih vrst pismenosti od računalniške, funkcionalne do ekološke.

Zanimivo je Hilfovo (Hilf, 1963; 39) razlikovanje med smislom dela in smislom učinka. Smisel učinka je težje najti kot smisel dela. Z današnjega vidika  je  učinkovitost dela smisel- na,  samo če  ne povzroča  škode v okolju in na človeku samem. Te škode pa ni  mogoče omejiti, dokler prevladujejo poveličevanja  dela  kot  so divinizacija,  kult/mit ali ideologija dela, ki prikrivajo delni nesmisel učinkovitosti. To razmišljanje o smislu nas  usmerja  k temu, da iščemo smisel dela v vsaki njegovi  komponenti in  v skupnem učinku vseh.

Socialno-psihološko opredelitev smisla kot (so)bivanja za  nekoga in potrpežjivost razvija Lukas, E. (1993) v delu Družina in smisel (Celje, Mohorjeva družba).

18 - Ko Engels (1948) primerja bojno ladjo s plavajočo tovarno, opozarja, da nosi izdelek vzorec načina proizvodnje. Vsako  proizvajalno sredstvo je kot sredstvo družbene moči lahko z drugim namenom tudi kot orožje. Tako se povezujeta ekonomija in nasilje. 

S  sredstvi reprodukcije je implicirana tudi vzgoja. Robinzon  na samotnem otoku "vzgaja" Petka enako represivno kot je bil vzgojen sam. Še danes obstaja problem, kako odpraviti avtoritarnost odnosov v industriji, ki vplivajo na druge družbene odnose.

II. KRITIKA SREDIŠČNEGA POMENA DELA

1 – Telos  pomeni tudi uspeh, vrh, služba, odločitev, carina, stroški (Senc,  1988. 920-921).  'Telos' je za Grke cilj po sebi npr.  entelecheia  pri Aristotelu.

Teleologija  je veda o (končnem) smotru, cilju. Več  o  pedagoški teleologiji   v  Pediček  Franc (1985). Usmerjanje  v  vzgoji  in izobraževanju. Pedagoško teoretični vidik. Ljubljana, Univerzum. Glej v poglavji. Telos vzgoje, str. 295-299 in Pedagoška teleologija, str. 240-248. Danes se v nemški in anglosaksonski strokovni literaturi izraza teleologija in vzgojni smoter opuščata. Namesto tega se uporablja 'vzgojni cilj' in 'naloge'. 

2 – Pojem moderne se izmika strogi definiciji, zato ni možna jasna razmejitev med moderno, predmoderno in postmoderno. Danes se človek  vedno  bolj zaveda konca določene epohe, ki jo  je  imenoval 'moderna' in se zaradi razočaranj  nad neizpolnjenimi upi  obrača v postmoderno prihodnost. Specifičnost novoveškega občutka moderne je v tem, da človek sam dela zgodovino. 

Šarčević  (1986)  odkriva slabosti modernega mita o  človeku,  ki podlega novemu empirizmu. zakonu redukcije, ki vse novo fetišizira. Gre za dobo gospodovanja metode, ki posameznike podreja  anonimnim silam in skritim manipulacijam.

3 – Marx  in Engels sta kritično obračunala s francoskim (ljudomrzniškim) materializmom v Sveti družini. Ker materialni pogoji  še vedno  ne omogočajo realizacije historičnega mate rializma, je  po Habermasu (Habermas, 1976,1986) potrebna njegova kritična  rekonstrukcija.

4 – Paradigma je prav tako večpomenski pojem. Kuhn jo uvaja kot disciplinarno matriko. Nova paradigma je entropična, kaotična, subjektivna, celostna. Gre tudi za paradigmo zdravega, kakovostnega načina življenja in zdrave, a učeče se družbe.

5 – Teleologija  dela je vprašljiva na ravni smisla družbenih  projektov in današnjih paradigmatskih sprememb v smislu končnega cilja (lat. causa finalis).

Teleologija dela lahko sloni na materialističnih ali  idealističnih vrednotah. Prehod k post materialističnim vrednotam je  našel že Husserl v principu gospostva kot duhovni enotnosti in sorodnosti evropskih narodov. Duhovnost razume kot energetsko valovanje. Piše o univerzalni enotnosti človeštva, ki jo metaforično primerja  z »morjem, v katerem so ljudje, ljudstva nenehno  oblikujoči se, prihajajoči in zopet izginjajoči valovi, med katerimi so  nekateri bogateje, bolj komplicirano vzvalovani, drugi pa primitivneje« (Husserl, 1989; 10). Različni duhovni liki (evropskega) človeštva  so nekakšni idealni tipi tistih družbenih skupin, ki  jih ustvarjajo kot 'pozitivne predstave o sebi'. Za nekatere  avtorje si človek doslej še ni postavljal tako plehkih, zmaterializiranih (Bloch  pragmatično-kratkoročnih,  Fromm  potrošniških, Morin: zaprto ideoloških) ciljev, kot si jih postavlja danes).  Vprašanje je, ali ne bi kazalo v času, ko bo delo samo eno (in morda ne več glavno) središče zanimanja, bolj smiselno govoriti o teleologiji (svobodnih)  dejavnosti  in  ne  več  o  teleologiji  dela  kot najvišjega smotra in smisla življenja.

6 – Zato   motri Habermas (1986) tehniko in znanost kot  ideologijo; Šarčević (1986, 1988) pa razvija idejo, da se je nasproti Marxovi postavki humanizma - naturalizma v moderni pokazala denaturalizacija človeka in dehumanizacija narave.

7 – Adorno govori o celoti kot neresnici. Za čigavo neresnico gre? Vzhodno ali/in zahod no(evropsko)? Frankfurtska šola ni  rehabilitirala pojma narave kot to poskuša Schmidt Alfred (1981) v  delu 'Pojam  prirode u Marksovom učenju' (Beograd,  Kultura).  Šarčević (1986. 302) zastopa tezo, da Marx ni presegel absolutne ideje razpoložljivosti narave (physis), kar pomeni, da cilj vzgoje vzgojitelja ni dosegljiv. 

8 – Zato  je potrebno vzgojnoizobraževalne cilje postavljati v luči kritike nerealiziranih cilje moderne. V kritiki moderne  antropologije in iskanjem možnosti za meta - antropologijo (npr. Šarčević, 1988) so implicirane splošne iztočnice za drugačne cilje šole.  Brez izboljšanja kvalitete življenja tudi ni možno  celovito izpeljati  drugačne, ne-tayloristične organizacije (vzgojno-izobraževalnega) dela.

Habermas, J. (1987) analizira iluzorične cilje v tekstu 'Nova nepreglednost' v delu: Pavlović V.. Obnova utopijskih  energija. Beograd, Kultura, str. 25-40. Foucault (1971; 424) pa  pove, da »temo prevrednotenja vrednot spremlja vrednotna praznina,  nekakšno medvladje med starim in novim, občutek konca nečesa in začetka novega. Vrednoto človeka lahko nadomešča nadčlovek ali podčlovek, oboje pa vodi stran od nove antropologije.« Zato pa  mora kritika  moderne antropologije danes predpostavljati  kritiko  1. njene  zgodovine in aporetike, 2. splošnih principov in norm,  3. vprašanje,  kdo je človek, ne le kaj je, 4. kritiko njene  disciplinarnosti,  5. narcizma in 6. scientizma (Šarčević, 1988; 281). To  pomeni, da postaja človek sebi drugačen  predmet  (središče!) mišljenja.

9 – Foucault M. (1971; 382) v Besedah in  stvareh   (Beograd, Nolit) ironično piše o spoznanju konca človeka. »Človek ni  niti najstarejši niti najbolj konstanten problem, ki se postavlja pred človeško znanje. Konec mehanskega človeka ni konec človeka  nasploh, ampak prek interregnuma praznine vrednot anticipacija novega.«  Ni jasno, katera antropologija bi bila lahko temelj  edukacije.

10 – V bistvu še vedno velja benediktinsko geslo 'ora et labora', ki izraža najvišjo duhovno predanost delu.  

11 – Grško 'kalos kai agathos' pomeni lep in dober. Že stari  Grki so  razmišljali o vprašanju, katera kulturna dela (pesmi,  muzika itd.) so vzgojna in katera niso.

12 – Za načrtno preseganje stihijskih meja dela nam manjka znanja o strategiji upravljanja življenja in dela. Znanje o mestu in vlogi posameznih  komponent  v strukturi konkretnega dela bi  vsakemu posamezniku omogočilo, da si lahko sam postavlja strateške cilje. Doslej so v življenju posameznika in družbe  prevladovali  kratkoročni  cilji.  Propad socializma kaže na to, da  so  se  'višji cilji'  izrodili. Čas teleologije dela ni za nami, ampak je  pred nami. 

13 – Marcuse temeljito problematizira ekonomski in marksistični pojem dela. Delo prvotno ne temelji na ekonomski potrebi po  dobrinah  katerekoli  vrste,  ampak v eksistencialni  potrebi,  ki  se ne more 'zadovoljiti'. Človek ne stopa v proces dela po eni strani kot naravno, po drugi strani družbeno bitje. Izmenjava z naravo je vnanja  opredelitev dela, ki ne pove nič o njegovi biti.  Gre  za zadovoljevanje  potreb človeka kot zgodovinskega bitja.  Delo  je presežek  tu-biti prek vsake možne situacije v svetu.  Tu-bit  se nikoli se ne more umiriti v sebi in svetu. Plessner najde  razlog za permanentni nemir v ekscentričnosti. 

14 – Vprašanje je, ali obstaja še kak drug humanizem kot je prometejski. Dosedanji huma nizem, ki ga je  Althusser razkrinkal  kot antihumanizem,  je slonel na instrumentalizaciji uma.  Redukcija antropocentrizma  na fiziocentrizem in kozmocentrizem pomeni,  da človek samega sebe deprivira odgovornosti za svoja ravnanja; šele kompletiranje antropocentrizma s kozmocentrizmom vodi k priznanju in upoštevanju, da ima tudi narava svoje pravice.

III. DIAGNOZE IN PROGNOZE DELA

1 – Poznamo različne vrste brezposelnosti. prostovoljno (ko delavec iz določenih razlogov  zapusti delo), tehnološko (nove  tehnologije)  in odkrito. Ta pa se deli na. fikcijsko, ciklično, strukturno in prikrito. Fikcijska brezposelnost nastaja zaradi sezonskih  nihanj  in občasnih sprememb v proizvodnji,  na  katere  trg delovne  sile  ne reagira  dovolj hitro.  Ciklična brezposelnost nastaja zaradi pomanjkanja delovnih mest kot posledica  recesije ali  deagrarizacije. Strukturna brezposelnost nastaja zaradi  neskladij med ponudbo in povpraševanjem, med sposobnostmi iskalcev ali pa delovna mesta niso prilagojena ljudem. Pojavljajo se presežki  enih in pomanjkanje drugih poklicev. Prikrito  brezposelne so  tiste osebe, ki nočejo biti bolje, bolj produktivno ali  dlje časa zaposlene in osebe, ki ne iščejo nove zaposlitve, čeprav niso  zaposlene. O stanju brezposelnosti v Sloveniji  glej  zbornik Svetlik I. (ured. et al.) (1994).  Zaposlovanje.  približevanje Evropi. Ljubljana, FDV.

2 – Poindustrijska družba, ni  uspelo  ustvariti zadostne količine plačanega dela,  je nadaljevanje industrijske  družbe z drugačnimi  sredstvi. Še vedno ne poznamo vseh pogojev za zaposlovanje vseh in pogoje  odpravljanja tiranije  plačanega  dela in s tem omogočanja  post-zaposlitvene civilne  družbe, ki bo puščala posamezniku možnost  izbire  vrste (plačanega ali neplačanega) in količine dela (Keane, 1990. 207).

3 – Plačanega dela še ne bo konec. Delovne navade in tradicionalni odnosi do dela bodo pogojevali iskanje dela v prihodnosti. Po nekaterih  prognozah (npr. Marvin Certon, 1994) bodo  Američani  še nadalje  produktivno delali, čeprav hočejo vedno  bolj  uživati, biti bolje plačani in imeti več prostega časa. Servisno  (služabniško)  in neplačano delo bo še naprej obstajalo, čeprav  bo  naraščalo delo belih ovratnikov nasproti neprijetnemu  tovarniškemu delu. Ne vemo, koliko časa bo pravica do dela še obstajala in ali jo bo kdaj  nadomestila pravica do permanentnega izobraževanja.

4 – Po Guggenbergerju (Guggenberger, 1985) in Robertsonu  (Robertson, 1989) gre za odnos med pridobitnim (Erwerbsarbeit) in  lastnim delom (Eigenarbeit). Hkrati s prestrukturiranjem pridobitnega (plačanega, mezdnega, industrijskega) dela se širi tudi  področje dela, za zadovoljitev lastnih potreb, ki ga Toffler označuje  kot 'prosumentstvo'.

5 – Glede na uveljavljajoči pluralizem interesov je mladina  heteronomni, nekonformni post moderni subjekt, ki pomeni  kontinuiteto in diskontinuiteto razvoja glede na integrativne in dezintegrativne sile v sedanji družbi. Pri nas ima mladina nalogo izvojevanja industrijske in postindustrijske (samorefleksijske)  modernizacije. V tradicionalnih, naturalnih družbah ima mla dina še vedno vlogo, ki je neposredno podrejena odraslim.

6 – Za Mahnkopfa (Mahnkopf, 1985) Gorz pretirava s tezo o dekvalifikaciji dela v 20. stol. Delo ni postalo nepomembna dejavnost, ki je  planirana  od  zgoraj navzdol in  ljudi pasivizira,  ker  ni takšne stopnje neizučenosti, delavske nemoči in nemotiviranosti  v današnjih družbah zaposlovanja.

7 – Prosti čas ni spoznaven samo po negativnem dejstvu, da  to  ni delovni čas, ampak tudi po pozitivnem dejstvu, da gre za  posebne dejavnosti, ki omogočajo bogatenje osebnosti.  Bistveno vprašanje pa je, ali so te dejavnosti lahko neodvisne od dela. Od tega, koliko vrst človekovih aktivnosti in ne-aktivnosti razlikujemo,  je odvisna tudi klasifikacija časa. Izven-delovni čas je lahko aktiven ali pasiven. Svobodni čas je lahko samo prosti čas, ki vsebuje samo samonamenske dejavnosti ali pa tudi delovni čas, ki vključuje  sicer koristne, instrumentalne aktivnosti, vendar po lastni odločitvi  izvajalca. Tudi izraz 'svobodni čas' je pluralen glede na pluralnost svobode. 

8 – Fleksibilna specializacija je nov organizacijski ukrep  industrijske proizvodnje, ki bo še vedno potrebna za serijsko  proizvodnjo (npr. osebnih računalnikov). Osnovnih principov industrijske,  masovne proizvodnje ne postavlja pod  vprašaj.  Fleksibilna specializacija je odgovor podjetja na nove tehnike,procese racionalizacije in internacionalno delitev dela. Posledica terciarizacije je sprememba produkcijskega modela v smeri 'fleksibilne specializacije', ki omogoča večjo rentabilnost. Gre za japonski sistem, ki integrira načrt in izvedbo, reducira skladiščenje blaga, izboljšuje kvaliteto proizvodov in zmanjšuje napake v proizvodnji.

9 – Nerazred nedelavcev je po Gorzu alergičen na plačano delo  in bi  moral nastopiti kot koordinirano družbeno gibanje za  obrambo prostega časa. Izkušnje ekonomske krize v 30. letih v Ameriki  in Z. Evropi kažejo nasprotno. brezposelnost ponižuje in depolitizira.

10 – Gorz ne vidi, da je osvoboditev dela  internacionalni  problem. Skrajševanje delovnega časa ima kontraverzne učinke.  Nemški inštitut  za ekonomske  raziskave je ugotovil, da  bi do bili  s skrajševanjem delovnega tedna na 5 ur dobili en  milijon  novih delovnih mest. V Franciji pa trdijo, da s skrajševanjem delovnega časa niso mogli zajeziti brezposelnosti (Keane, 1990. 200).

Razvijanje solidarnosti bo težko privzgojiti,ker sindikati in politične stranke  še  vedno vodijo politiko  zaposlovanja.  Gorz pozablja, da je prav nerazred nedelavcev vnet zagovornik  za-poslovanja.  Sam  preozko pojmuje obstoječe delo le  kot  zaposlovanje,  čeprav že obstajajo oblike samozaposlovanja, in  šteje  k delavskemu razredu podobno kot drugi (npr. Braverman) le manualne delavce, ne pa tudi intelektualnih.

11 – Za T. Akvinskega (1990) ima vita contemplativa, ki izhaja iz ljubezni do boga, jasno prednost pred vita activa,  ki  služi samo za zadovoljitev materialnih potreb. Vita activa je legitimna le v odnosu na telesno delo. Kontemplativno življenje menihov  je zaslužnejše. Samostani z 'ora et labora'  pozitivno  vrednotijo delo in spodbujajo ethos dela - kultiviranje neobdelane zemlje in divjine.  

Šele reformacija je obračunala s takšnim nazorom.  Pred bogom so vsa dela enaka (ni moralno višjih del). Tostranski uspeh je  za kalviniste in puritance znak prepoznavanja božje  milosti. Protestantska etika je religiozna etika profita. Ljudem  omogoča, da si pridobijo več samozaupanja.

12 – Delo  je repulzivno kot zunanje prisilno delo. Tisti, ki  se odtujenemu  delu zoperstavljajo s konceptom  nenapornega,  lagodnega  dela, nehote pristajajo na industrializacijo dela,  ki ima takšen  trend. Gre za zoperstavljanje škodljivim posledicam  prenapornega  dela, kakršne so obstajale že pred  prvo  industrijsko revolucijo, po njej in še danes obstajajo v drugi obliki. Napornost je obstajala kot problem zaradi svoje enostranskosti- zgolj fizične ali psihične napornosti (intenzivnosti), trajanja,  monotonije gibov oz. postopkov.

V novem veku si je človek skušal delo olajšati. To težnjo so  izrazili tudi misleci kot so: Francis Bacon, Saint Simon,  Fourier, Hesse, Marx itd. Razlika med njimi je v vprašanju,ali jim gre samo  za izboljšanje objektivnih pogojev dela, ali pa tudi za  prisvojitev  subjektivnega zadovoljstva. Saint Simon  in  saintsimonisti so se zavzemali skoraj izključno za izboljšanje proizvajalnih sredstev in v stopnjevanju tehničnih sredstev za obvladovanje narave.  Njihova iluzija je v tem,da bodo tako dosegli  nenaporno delo in udobno življenje. Fourier pa je izhajal iz koncepta 'privlačnega  dela' in iz dela, ki postane igra. Za Marxa  ni  sporna napornost, ampak nesvobodnost dela.

13 – Po Jahodi (Jahoda, 1983) industrijsko, pridobitno  delo kot centralna  kategorija vpliva na vsa druga področja  življenja  ne glede na to, kakšen odnos imamo do njega. Za delo je značilno. 
1. 	doživljanje časa, 
2. 	 razširjanje socialnega horizonta, 
3. 	 doživljanje kooperacije, 
4. 	socialna identiteta, 
5. 	socialna  realiteta.  Brezdelni so za vsa ta doživetja prikrajšani,  medtem  ko jih zaposleni 
lahko optimalizirajo.

14 – Jonas (1990) je povezal princip upanja na preživetje s  principom  odgovornosti za življenje potomcev. Gre za odgovornost  do uporabe moči destruktivnosti, ker človeštvo nima pravice do samomora.

15 – V novem veku je pojmovanje namena postalo problematično, ker  ga opredeljujejo  volja, interesi in sredstva. Gre za odnos med zamislijo (nem. Ideele Projektion) in izvršitvijo. Šele v novoveški  rabi cilj kot 'telos' ne izključuje pomenov angleškega izraza  'achievement' izvršitev, dovršitev, dosežek, uspeh. Več o razliki  med Aristotelovim in novoveškim pojmom namena (Zweck) glej.  Krings, H. et al. (1974). Handbuch philosophischer Grundbegriffe. 6. Bd. Muenchen, Koesel Verlag. Str. 1817-1827.

16 – Diskusije jugoslovanskih avtorjev 'pro et contra' tez v  delu Bravermana  H.  'Rad i monopolistički  kapital'   najdemo  v reviji Naše teme 1984/1-2.  Ta knjiga je v svetu sprožila  v svetu veliko polemik. Danes vemo, da proces  dekvalifikacije dela spremlja tudi proces rekvalifikacije.

17 – Pri tem je pomembno poudariti, da postaja ekološka komponenta dela pogoj zgodovinske. Če človek ne bo mogel preživeti, bo konec tudi zgodovine.

Industrijska revolucija ni dala konkretnega odgovora v odnosu  na človekovo  naravo. Imamo tehniko za 'natura naturata', ne  pa  za 'natura naturans', ki bi bila priznana kot subjekt za sodelovanje v boju zoper izkoriščevalsko družbo.

18 – Taylorizem koristi kapitalistu kot sredstvo zviševanja produktivnosti enostavnega dela. Obstaja v kvantitativnem merjenju dela in nagrajevanje po učinkih. Zato se interesi uprave izenačujejo s civilizacijskimi interesi.

Despot (1984) najde protislovja v Bravermanovi kritiki taylorizma. Braverman ni navedel vseh vzrokov dekvalifikacije, ki je  predmet  nadaljne marksistične analize. Socializem  bi  moral transformirati  tehnologijo  v ustrezen način  proizvodnje.  Tega očitno ni znal.

IV. RAZLIČNA RAZUMEVANJA OMEJITEV PRI OSV0BAJANJU DELA

1. Iz angleščine so ME prevajali - Tako se izraza 'the liberation of  labour'  in 'the emancipation of labour' prevaja z 'Die Befreiung der  Arbeit'  in  'Die  Emanzipation der Arbeit'. Marx se je  v  Internacionali boril proti temu, da se preide ali skrajša sintagmo 'osvoboditev dela'.  Tudi v Državljanski  vojni  v Franciji je osvoboditev  dela  najvažnejša revolucionarna naloga. Gre za antiavtoritarno usmerjeno delo in izobraževanje. 

 Futurologi radi napovedujejo osvoboditev dela, vendar o tem ne morejo  nič natančnega povedati. Gre za vprašanje, ali se bodo  v prihodnosti  res  osvobodile vse dejavnosti, ali pa  se  manualno delo kot 'poiesis' ne bo osvobodilo. Nujno delo bo verjetno  samo skrajšano na najmanjšo možno mero, da bi imeli več časa za  samo-namensko kontemplacijo.

2 – Dejanskost je energeia – actualitas - exsistere. Delo kot  'ergon' postane  opus, operari, factum facere in actus agere  (Heidegger, 1961,  II. str. 412).  Če je delo  subjekt, je subjekt  v  prvi industrijski revoluciji tudi delavski razred, v drugi strokovnjak  in v tretji, ki se začenja, informator. Subiectum nastane kot prevod starogrškega izraza hypokeimenon. V temelju kartezijanske filozofije  dobi jaz (ego) pomena subjektivitete in jazstva  (Ichheit), ko gre za predstavljanje kot samo-prisvajanje oz.  samosprejemanje (Sich-Zustellens).  Danes  govorimo o koncu  subjekta,  zgodovine itd., toda katerega subjekta in čigave zgodovine.

V  tej metafizični ontoteologiji je bog postal človek  (teologija implicira  antropologijo)  in človek bog. Iz te  predpostavke  ni težko izpeljati sklepa, da je samonamensko delo absolutni Delavec in  causa sui. Korenine ontologizacije in divinizacije  dela  ter vzgoje  kot vsemogoč nega sredstva (de)humanizacije so  spodrezane šele tedaj, ko svet postane spet skrivnost in svetinja ter s  tem drugačnost stvari po sebi. 

3 – Zgodovinski pregled pojmovanj svobode glej v  Ritter  Joachim (1972).  Historisches Woerterbuch der Philosophie. Bd.  2.  D-F. Stuttgart,  Schwabe  & Verlag Basel, str.  1064 -1097.  Odnos  med Heglovim  in Marxovim pojmovanjem svobode izčrpno primerja  Stres Anton  (1988)  v knjigi. Heglovo in Marxovo  pojmovanje  svobode. Ljubljana. DE.

4 – Kot človek ne more samo delati ali pa biti brez dela, tako tudi ne  more biti samo svoboden. Zato tako kot delo tudi  svoboda  ni absolutna  vrednota. O težavah pri pojmovanju absolutne svobode glej knjigo Štrajn, D. (1986). Subjekt svobode. Ljubljana,  DE. 

5 – Marxova (Marx, 1979, II; 75) ideja je, da bi postal v  prihodnosti  svobodni čas namesto delovnega časa mera  bogastva.  Ta ideja  še vedno ni izkoriščena, ker zanjo ni realnih pogojev.  Še vedno je bogastvo utemeljeno v revščini. Marx se tudi zavzema  za odpravo nasprotja med delovnim in prostim časom. Ko prosti čas ni več pritiklina delovnega časa ali priprava nanj, postane  svobodni čas. Tedaj ne gre več za žrtvovanje  samosmotra zunanjemu  smotru (Marx, 1979), ker je prosti čas čas  za  razvoj človeka. Cilj  razvoja proizvajalnih sil je užitek. To pa pomeni, da se ne odreka konzuma  kot  takega kot meni Arendtova (Arendt, 1969). Cilj  je poln razvoj posameznika  Marx,  1979, II, 79).  V  postmoderni  se pojavlja novi posameznik z novo odvisnostjo od družbe. 

Delo je samopreseganje. Po Hribarju (Hribar, 1984; 87) postane zares svobodno šele tedaj, ko tudi zunanji smotri z videzom naravne nujnosti postanejo momenti samosmotrnega delovanja in  kraljestvo nujnosti postane moment kraljestva svobode. Delovni čas je moment svobodnega časa, to pa ne pomeni odprave vseh ovir in vsakega naprezanja.  Svobodno delo pomeni najintenzivnejši napor po  zgledu umetniškega dela. To pa je le eden izmed  poskusov razumevanja delnega dela iz drugačne celote življenja.

6 – Humanost dela se povezuje z razodtujitvijo. Neodtujeno delo je možno le v svobodni družbi, ki je človekova dejanskost, posrednik med eksistenco in esenco. Dejanska skupnost je  predikat človekove generičnosti, generičnost pa  ni  predikat iluzorične  skupnosti.  Kukoć v knjigi (1988).  Usud   otudženja. (Zagreb, Hrvatsko filozofsko društvo) zanika možnost popolne  osvoboditve  in  s tem razodtujitve. Ovire pri nastajanju človeka (nem. Selbstwerden) so v odtujitvi, za katero poznamo več  interpretacij  (poleg klasi kov marksizma še Durkheim, Weber, Bell,  Seeman, Blauner, Adorno, Israel, Fromm, Merton, Marcuse, Keniston. Odtujitev se kaže kot deprivacija (gr. steresis, lat. privatio)  človekovih lastnih sil.

7 – Svoboda, enakost, pravičnost so že meščanski ideali, vendar za njihovo  realizacijo  ne zadošča samo zavest, ampak  so potrebni predvsem  realni  pogoji. Marx je postavil zahtevo po človeškem oblikovanju  razmer.  Brez tega se vrednote  sprevržejo  v svoje nasprotje.

Represivnost civilizacijsko-kulturnih razmer obstaja tudi  danes. Zaradi  dominacije  represiv-ne celote je  svobodna  izbira  lahko močan instrument dominacije. Družba veže posameznika nase z  mehanizmom  proizvedenih potreb. Če je vsa svoboda odvisna od  podrejanja  zunanje nujnosti, je realizacija tega odvisna  od  tehnike tega podrejanja. Po Marcuseju (Marcuse, 1989.35) je največja produktivnost  dela lahko uporabna za perpetuiranje dela in  najbolj učinkovita industrializacija lahko služi restrikciji in manipulaciji potreb.

8 – Znano  je Marcusejevo stališče, da sta znanost in tehnika  postali  ideologija.  V realizaciji weberjanske  'racionalnosti'  se skriva oblika politične oblasti. Marcuse (1977) meni, da je tehnika zgodovinski projekt spreminjanja ljudi v stvari. Kljub temu, da se Habermas (1986) z Marcusejem v tej točki ne strinja,  sprejema  njegovo tezo o spremembi odnosa do narave od gospostva  do partnerstva. Pristajanje na gospostvo torej ni cilj, ampak je samo začasno sredstvo za dosego partnerstva.

9 – Izraz 'delo' je etimološko povezan z revščino,  suženjstvom in hlapčevanjem.  Izvira  iz indoevropskega  *orbho-,  germansko *arb-ostati  sam,  izgubiti  starše. Tudi  glagol  *arbejo, biti osirotel otrok (za trdo delo. *Arbejidiz pomeni trud. Iz  indoevropskega  korena izhajajo tudi staroslovansko 'rabota'  južnoslovansko  rabu,  zahodnoslovansko rabu-hlapec,  češko rob suženj, litovsko 'apropiu ropti' – preskrbeti delo, staroindijsko  'arbah' majhen  otrok  (Kluge, 1967; 29). Že v viteškem  obdobju  je  delo 'Leistung' (lat. actio). Mistika ocenjuje delo kot poklic v krščanskem smislu. Tudi Luthru pomeni delo napor. Ker je revščina povezana z opravljanjem  najnižjih del, je še danes problem  socialne  politike, kako regulirati socialno dezintegracijo kot izvor  revščino in zagotoviti ljudem dostojno življenje.

10 – Delo je preseganje tu-biti prek vsake možne situacije same sebe in sveta. Človekova tu-bit je več kot njena posebna tu-bit-zato  je v  odnosu do nje v diskrepanci. Ne more se umiriti v sebi in  svetu. To Marcusejevo razmišljanje je podobno  Plessnerjevemu pojmu ekscentričnosti.

11 – Marx  ne vidi, da se tudi delo kot življenjska potreba spreminja v sredstvo življenja. Tako ostane dvojnost v pojmovanju  potreb (avtentične in neavtentične), ki se izraža tudi v pojmo vanju motivov/interesov in ciljev/smotrov. Potrebe 'življenjska  nuja', ki trajno izziva samo sebe.

12 – Absolutna neodvisnost dela bi pomenila, da je človek sposoben ustvariti svet in sebe iz nič, kar bi pomenilo divinizacijo dela. Delo  je napor ali breme ravno zato, ker človek z njim premaguje določene ovire. Zato brezdelna ustvarjalnost in praksa nista možni. Šele napor, ki ga človek ne razume kot žrtev, je demistificiran in dezideologiziran. Potrebno je poudariti, da na por ni  isto kot storilnost.

13 – Kooperacijo razlagamo iz delitve dela. Klasiki marksizma je niso domislili. Z današnjega vidika nadaljnje delitve dela se zdi, da jim je šlo bolj  za kritiko negativnih strani kapitalistične delitve dela kot za njeno  popolno odpravo. Kot je znano, je kapitalizem odpravil  staro in  uveljavil novo delitev dela. Danes govorimo že o timski delitvi dela. 
Delavec ni več omejen na eno samo funkcijo. Prav tako ni podoben srednjeveškemu obrtniku. Nekateri menijo, da naj bi človek ponovno postal obrtnik (npr. Tofflerjev prosument), Rus in Arzenšek (1984) pa  predvidevata reprofesionalizacijo industrijskega dela.

Poznamo  različne interprete delitve dela kot so  Platon,  Smith, Marx, Durkheim, Spencer, Weber, Friedmann, Gorz, Braverman, Smelser, Faunce itd. Za delitev dela so po Smithu (Smith) trije razlogi. kvalifikacija, racionalizacija in inovacija. Smith  piše na koncu 'Bogastva narodov', da so zaradi delitve dela ljudje postali  neumni  in nevedni. To je zakonitost vsake družbe,  ki  se razvija,  razen če država z vzgojo...Zanimivo je, da Marx  v Kapitalu  sprejema stališče, da različne  sposobnosti niso toliko vzrok kot so posledica delitve dela. Po Smithu bi morala specializacija in hierarhija odgovarjati 'naravnim talentom'. Danes  vemo, da jim ne more, zato se uveljavljajo drugi,  nehierarhični načini organiziranja.

14 – Odgovor na vprašanje, kaj sem, dobim v ustanovi, odgovor na vprašanje, kdo sem, pa najdem pri sebi. Heidegger  (1961) meni, da je vprašanje, kdo je  človek,  pomembnejše  kot tradicionalno vprašanje, kaj je človek.  Človek  v soprisotnosti  z drugimi utemeljuje svoje bistvo in  ne obratno. Človek, ki je problem in uganka samemu sebi, ne odpravlja  antropologije,  ampak jo dela večznačno. Zato Heidegger  z  ontologijo tu-biti tudi ne odpravlja pojma subjekta, ampak ga le problematizira.  

15 – David  Super se je 30 let ukvarjal s teorijo poklicnega  izbora, ne da bi jo bistveno spremenil od l. 1952. Poudarja  pomen življenjskega modela, po katerem se da iz preteklega življenjskega obnašanja posameznika sklepati na prihodnost. Super in  Ginzberg  sta omogočila, da prevladujejo za današnje razmere  aktualne razvoj ne teorije, ki poudarjajo, da je izbor poklica večkraten. Vseobsežne  teorije vsebujejo pozitivne strani različnih  teorij. Gre za to, da pri izboru poklica posameznika sodelujejo  potrebe posameznika in družbe.

16 – Izraz socialna varnost (angl. 'social  security',  fr.  'la securite sociale', nem. 'soziale Sicherung') uporabljajo vse mednarodne organizacije v svojih dokumentih. ILO (1984) predlaga, da naj  bi vse države uveljavile nacionalne minimume za  osebne  dohodke  in oblikovale standarde  za  zdravstvo,  izobraževanje, delovne  razmere,  zaposlovanja. Tako revni ne  bi zdrknili  pod raven  kvalitete  življenja. Socialne  politike  se  najpogosteje opredeljujejo za vrednote svobode, enakosti, varnosti,  blaginje. Danes  se ne uveljavlja več zavarovalni, ampak  utilitarni model socialne  politike  s  ciljema  socialne  blaginje  in kvalitete življenja (Rus, 1990. 223). Glav ni dejavnik produktivnosti v postindustrijski družbi – človeški dejavnik izzove zaščito  integritete osebnosti  na fizičnobiološki, socialno-ekonomski  in  psihološki ravni.

V. POJMOVANJE VZGOJE OSEBNOSTI V  ODNOSU  DO DELA

1 – Problem (ne)enakosti se kaže tudi na področju vzgoje in  izobraževanja.  Prvič se zahteva po enakosti izobraževalnih  možnosti postavi  v pedagoških projektih francoske meščanske revolucije v l. 1791-1795 (Condorcet, Lepeletier, Lavoisier itd.). Tudi postindustrijska družba izhaja iz tega načela. Samo načelo pa še  ne zagotavlja  enakosti rezultatov. V znanem delu 'Die Illusion  der Chancengleichheit' sta Bourdieu in Passeron pokazala na  razredno in slojno neenakost. Podobno tudi Makarovičevo (Makarovič,  1984) delo 'Družbena neenakost, šolanje in talenti' (Maribor,  Obzorja) opozarja na veliko odvisnost realizacije inteligence od socialnega porekla.

2 – Več o tej temi glej. Novak, B. (1992). Etimologija, razvoj in pomen pojma vzgoje. V. Anthropos, 24(1-2), str. 182-188. 

Jakelić (1983) navaja, da ima človek več različnih sposobnosti (cca 120) kot jih poznamo in jih lahko merimo - približno polovico. Morda se človekova prvotna nespecializiranost na ta način specifizira. Človek ima očitno več sposobnosti kot jih lahko kontrolira in optimalno izkorišča. Definicij sposobnosti – kompetenc je več.  Sposobnosti so  nekakšna  notranja  tehnologija pri  upravljanju  z  zunanjo, opredmeteno tehnologijo.

3 – Prihodnost dela sloni na triadi nevron – elektron – čip – socialni odnos. Od medsebojne odvisnosti teh treh postavk bo odvisen uravnotežen  ali neuravnotežen, visoko ali nizko-skupni t. j. sinergični  napredek. Prav tako izpostavlja sinergijo nova timska delitev dela in globalizacija.

Štambuk (1988; 7) uvaja izraza 'transproduktivne tehnologije' in  'transproduktivna družba'. Z njima hoče poudariti diskontinuiteto z dosedanjim razvojem. Gre za nove osnove produktivnosti na osnovi znanja, informacij, inovacij, simbolov, oz. informacijske tehnologije sploh. To  pomeni, da niso več fizična delovna sila,  surovine,  zemlja, viri energije in kapital izključni izvori družbene reprodukcije, ampak predvsem informacije s komunikacijo, kot tudi različne vrste klapitala in pismenosti. Človek lahko obvladuje novo tehnologijo z razvijanjem različnih vrst pismenosti od računalniške, funkcionalne do ekološke.

4 – Vzgojni mehanizem ne more funkcionirati brez  predpostavke  o človekovi  primarni in sekundarni naravi in o gibanju od  prve  k drugi. Kot je znano, je prvotna narava čutna, drugotna pa je  razumska.  Problem te dvojnosti je enotnost in  skladnost  primarne narave  s sekundarno. Z novo paradigmo se ta relacija obrne,  ker se človek ne more svoji 'prvotni' naravi zoperstavljati, ne da bi delal škodo sebi in socialnemu ter naravnemu okolju. Čeprav je koncept obstoja človekove narave enostranski v smislu nativizma, je pa smiseln kot odprta zgodovinska možnost. Po Buberju rešuje spor med socialno in individualno pedagogiko kultura dialoga.  

5 – Zato Pediček   (1985; 247) razlikuje različne ravni vzgoje kot
a) paideje  v najširšem družbenem in človeškem smislu, 
b) pedagoške področne kategorije (telesna, intelektualna itd), 
c) socializacijske področne kategorije (družinska, šolska,domska)  
č) etične kategorije, v najožjem pomenu kot moralno vzgojo.

6 – Antropokratsko gledanje je antropocentrično, ker izhaja iz stališča, da bi se morala družba ravnati po človekovi meri in ne obratno, kar bi bilo sociocentrično. Pediček (1971) je to vprašanje nčel v referatu Družbena funkcija vzgoje.
  
7. Sintetično  lahko opredelimo industrializem na  naslednjih  temeljih: strojna tehnologija, intenzivna uporaba znanosti in energije, intenzivna delitev dela in intenzivno investiranje kapitala. Socializem  je več vlagal v materialne, namesto v človeške  vire, zato je bil manj učinkovit v upravljanju z njimi.  Industrializacija,  ki  ni vezana na idejo enakosti (socializem), ampak  vodi tudi  k marginalizaciji slojev (npr. v Latinski  Ameriki). Industrializacija  se  je  uveljavljala pluralno glede  na  pogoje  v posamezni  državi. Oblikovanje ideje in prakse delovne  šole  je pogojena z industrializacijo (Kaiser (1971.15-61) in s politehniko (Flitner, 1992; 77-99).

8 – Gruhl (1985) meni, da človek lahko spet vzpostavi red iz kaosa tako, da vsaj delno odstopi od ropanja planeta. Podobno kot drugi opozarja na škodljivost totalitarne ideologije neomejene rasti in na  iracionalnost naše civilizacije (pritisk ekspanzije  znanja). Umetni  krog proizvodnje dobrin uničuje sam sebe. Za uničenje  ni potrebna  atomska  bomba, dovolj je že demografska  ekspanzija  z neomejeno potrošnjo. Omejena rast sloni na eko-tržnem in  socialnem modelu. 

Pot  do vzgoje zase in za druge je pot konkretnega humanizma, ki ga vidi Marx (1969b; 339) v tem, da. »človeškost čutov nastane šele s pomočjo bivanja  svojega predmeta, s pomočjo počlovečene narave«.  Problem je v tem, da v nobeni oblasti  (grško.  kratein - vladati) ni nič čisto človeškega. 

VI. IDEJA IN PRAKSA INTEGRACIJE DELA IN  VZGOJE

1 – Glej Šuvar Stipe (1977; 4). Grubor (1985; 8) piše, da sta bili v Atenah fizična in intelektualna vzgoja usklajeni v gimnaziji s sedmimi predmeti, ker je bil cilj skladna osebnost. Otrok (gr. pais, lat. proles) je deležen vzgoje (paideia). 

2 – To je posledica razlikovanja dveh latinskih izrazov 'labor'  v  pomenu fizičnega dela v delovnem času – 'negotium'  in 'otium' v pomenu 'prostega časa  za duhovne aktivnosti'.

3 – Potkonjak  (1977) meni, da skušajo kulturna,  osebnostna  in marksistična integrativna pedagogika združiti dejavnike vzgoje. O neenotnih  stališčih  pri vrednotenju pomena okolja  pišeta  tudi Potkonjak  in  Šimleša  (1989, 2; 384). Okolje  je  tako  socialno kot fizično.  Odnos  človeka do fizičnega okolja  proučujeta  tudi ekološka psihologija in pedagogika. Ne moremo izmeriti, koliko  je posameznik odvisen od dednosti in okolja.

4 – Namesto o odtujenosti vzgoje pišejo socialistični pedagogi raje o atrofiji vzgoje, ki je  je bila evidentirana že v 60. letih,  že pred reformo usmerjenega izobraževanja. Tudi ta reforma ni  mogla odpraviti  atrofije  vzgoje,  ker je povezovala srednjo šolo  z industrijskim delom, ki pa odtujeno, parcializirano in  neustvarjalno,  kakršno je (bilo), ne more okrepiti vzgoje v šoli. O  tem piše  Ivanović,  S. (1983). Nedostaci pedagoškog koncepta reforme. Nastava i vaspitanje. 23(1-2), str. 25-32. Večina  jugoslovanskih pedagogov je menila, da je pojav atrofije  znak  krize vzgoje in izobraževanja, ki ima širše razsežnosti.

Kompenzacijska vloga v opredeljevanju ciljev vzgajanja in izobraževanja izvira iz dejstva, da se posamezno delo v dosedanji realni zgodovini ne pojavlja z vsemi značilnostmi celovitega človeškega dela. Gre za idealni model v omejeni realni praksi. Po Baethgeju (Baethge, 1970) neohumanistična vzgoja ni  usmerjena niti ekonomsko niti politično. Splošno oblikovanje človeka pomeni nenamensko; svet izobraževanja je onkraj sveta dela. Delavci so bili prepuščeni sami svojim problemom. Poklicno izobraževanje pa se mora prilagajati tehnološko-ekonomskim spremembam. 

6 – Izraz reforma (lat. reformare, reformatio)  načrtna  obnova, izhaja   prvotno  iz religioznega  življenja  (reformacija)  in političnega življenja. V pedagoški praksi je več reformnih impulzov. reformska pedagogika, psihoanaliza, cenzure  avtoritarnosti, žensko gibanje in ekološko gibanje in demokratične izkušnje  edukacije. Ni še rešen problem odnosa med reformo, inovacijami in revolucijo sistema edukacije zaradi posredovanja med sistemom in življenjem. 
 
7 – V polpreteklem obdobju se je pri nas uveljavil družbeno-politični  jezik s številnimi sintagmami 'socialistični in samoupravni',  katerih  namen je bil pretirano poudarjanje posebnosti  že dosežene zgodovinske stopnje razvoja naše družbe. Pri oceni socialistične (vključno s samoupravno) pedagogike bi kazalo upoštevati princip zgodovinske distance, ki pa je danes še nimamo. Prav tako se zdi sintagma 'socialistična pedagogika' enoznačna, vendar ni, ker gre v sistemskem smislu za razliko med pedagoško  teorijo, normativno  pedagogiko in vzgojnoizobraževalno prakso, v zgodovinskem pa za različne faze razvoja. Socialistično pedagogiko lahko presojamo po partijnem načelu, ki kaže na to, da so  bili tudi presojevalci udeleženi pri njeni kreaciji  (vsaj  v enem njenem delu).

IX. LITERATURA

Anders Guenther (1985). Zastarelost čoveka. Beograd, Nolit. 
Arendt Hannah (1969). The Human Condition. Chicago, London. 5.Ed. University of Chicago Press.
Argyle Michael (1989). The Social Psychology of work. Harmondsworth, Penguin Books.
Argyle Michael (1972). Social theory and economic change. London, Methecen.
Aristotel (2002). Nikomahova etika. Ljubljana, SM.
Aristotel (1970). Politika. Beograd, Kultura.
Aristotel (1999). Metafizika. Ljubljana, ZRC.
Arvon Henri, (1969). La philosophie du travail. Paris, Press universitairesde France.
Autor O. (1982). Vzgojni smoter vsestranskega razvoja osbnosti v slovenski in jugoslovanski pedagoški in politični misliod 1945 do 1970. Magistrska naloga. Filozofska fakulteta Ljubljana.
Baethge Martin (1970). Ausbildung und Herschaft. Unternehmerinteressen in der Bildungs politik. Frankfurt. Europaeische Verlagsangestalt.
Baethge Martin, Oberbeck Herbert (1985). Zur Entwicklung vonArbeit und Beschaftigung im Dienstleistungstugendsektor. In. AltvaterElmar, Baethge Martin. 
Arbeit 2000. Ueber die Zukunft der Arbeitsgesellschaft. Hamburg, VSA Verlag. Str. 51-76.
Bahovec Eva (1985). O konceptualnih protislovjih in ideoloških razsežnostih "vsestranske razvite osebnosti". V. Problemi,85/4, str.1-3.
Balažic Milan (1995). Gospostvo. Ljubljana, Znanstveno in publicistično središče. 
Balbus Isaac D. (1985). Neohegeljanski, feministični, psihoanalitični pogled na ekologijo. V. Kirn Andrej (ured.). Pasti razvoja. Ljubljana, Komunist. Str. 72-96.
Beck, U. (1992). Risk society. Towards a New Modernity. London, SAGE.
Beckenbach Niels (1986). Budučnost rada i kriza zaposlenosti društveni okviri 
nove tehnike. Marksizam u svetu,13(3), str.274-299.
Bell Daniel (1973). The Coming of Post - Industrial Society. A Venture in Social Forecasting. New York, Basic Books.
Bergant Milica (1994). Nove teme pedagoške sociologije in sociologije reforme šolanja. Ljubljana, Znanstveni institut Filozofske fakultete.
Berne, E. (1998). Koju igru igraš? Beograd, Psiho.
Bernik Ivan (1992). Dominacija in konsenz v socialistični družbi. Ljubljana, FDV. 
Biondić Ivan (1986). Specialni odgoj na prekretnici.Prilog sociologiji odgoja i obrazovanja. Zagreb, Institut za pedagogijska istraživanja Filozofskog fakulteta u Zagrebu.
Blackburn P.,  Coombs R., Green K. (1985). Technology, Economic Growth and the Labour Process. London, Macmillan.
Blauner Robert (1964). Alienation and Freedom. Chicago. University of Chicago Press.
Bloch Ernst (1986). Oproštaj od utopije. Beograd, Komunist.
Bojičić Vesna (1990). Savremeni tehnološki razvoj kao faktor strukturne promjene jugoslovanske privrede. Doktorska disertacija. Sarajevo, Ekonomski fakultet.
Bosanac Gordana (1983). Edukacijski izazov. Zagreb, Školske novine.
Burow Olaf Axel (1993). Gestaltpaedagogik. Trainingskonzepte und Wirkungen.  Ein Hand-buch. Innovative Psychoterapie und Humanwissenschaften. Paderborn, Junfermann Verlag.
Božović Ratko, R.(1991). Kultura potreba. Beograd, Naučna knjiga.
Braverman Harry (1983). Rad i monopolni kapital. Degradacija rada u dvadesetom stoljeću. Zagreb, Globus.
Burger Hotimir (1990). Subjekt i subjektivnost. Zagreb, Globus.
Caplow, Th. (1958). Soziologie der Arbeit. Meisenheim am Glan. Verlag Anton Hain K. G.
Capra Fritjof (1986). Vrijeme preokreta, znanost, društvo i nastupajuča kultura. Zagreb, Globus.
Changeux Jean Pierre (1986). Neuronski čovek. Beograd, Nolit.
Cifrić Ivan (1989). Socijalna ekologija. Prilozi zasnivanju discipline. Zagreb, Globus. 
Cifrić Ivan (1990). Ogledi iz sociologije obrazovanja. Zagreb, Školske novine. 
Clawson Dan (1980). Bureaucracy and the Labor Process. NewYork,Review Press.
Clarkson Petruška (1996). Ahilov sindrom. Kako premagatiskrivni strah pred neuspehom? Ljubljana, Pergar.
Compston Hugh (1997). The new politics of unemployment. Radical policy initiatives in western Europe. London, Routledge.
Condorcet Marie Jean de (1951). Referat o općoj organizaciji narodnog obrazovanja. V. Franković Dragutin ured..Pedagoški projekti francuske buržoaske revolucije 1791-1975. Zagreb, Književni zbor. str.47-65
Davis William (1995). The Lucky Generation. A Positive View of the 21st Century. Headline.
Debeljak Aleš (1989). Postmoderna sfinga. Kontinuiteta modernosti in postmodernosti. Ljubljana. Celovec-Salzburg, Wieser Verlag.
Descartes Rene (1973). Meditacije. Ljubljana, SM.
Deseti kongres ZKJ (1974), dokumenti. Ljubljana, ČZP Komunist.
Despot Blaženka (1986). Nove tehnologoje i budučnost rada. Marksizam u svetu, 13(3), str. 5-26.
Dewey John (1922). Education as Politics. The New Republic 32, str.139-141.
Djordjević Jovan & Potkonjak Nikola (1986). Pedagogija. Beograd, Naučna knjiga.
Dokler Anton (1915). Grško- slovenski slovar, Ljubljana. Knezoškofijski zavod Št. Vid.
Dufour Xavier Leon (ured. et al.) (1980). Rječnik biblijske teologije. Zagreb, Krščanska sadašnjost.
Ekins Paul (1991). Vzdržljivo potrošništvo. Novo potrošništvo. teoretična osnova in praktična raba. V. Časopis  za  kritiko znanosti, 19(142-143),  str.67-82.
Engels Friedrich (1948). Gospoda  Eugena Duehringa  prevrat  v . Anti-Duehring. Ljubljana, CZ.
Engels Frederich (1950). Dialectique de la nature. Preface, introduction generale et notes par Pierre Naville. Paris, Librairie Marcel Riviere et Cie.
Engels Friedrich (1956). Pismo J. Blochu (21. sept. 1890). V. Marx K., Engels Friedrich. O historičnem materializmu. Ljubljana, CZ. Str. 300-304.
Engels Friedrich (1968a). Vloga dela pri preobrazbi opice v človeka. V. Marx K. & F. Engels. Izbrana dela. IV.zv. Ljubljana, CZ. Str. 513-527.
Engels Friedrich (1968b). Razvoj socializma od utopije do znanosti. V. Marx K., Friedrich Engels. Izbrana dela. IV.zv. Ljubljana, CZ. Str. 547-636.
Engels Friedrich (1969). Položaj delavskega razreda v Angliji. V. Izbrana dela, I. zv. Ljubljana, CZ, str. 535-890. 
Engels Friedrich (1975). Izvor družine,  privatne lastnine  in države. V. Marx K., Engels Friedrich. Izbrana dela, V.zv. Ljubljana, CZ. str. 201-399.
Fetscher Iring (1989). Uslovi preživljavanja čovječanstva. Da li je još moguče spasiti napredak? Zagreb, Globus.
Fink Eugen (1984). Fenomeni ljudskog postojanja. Beograd, Nolit.
Flitner Andreas (1993). Reform der Erziehung. Impulse des 20. Jahrhundert. Muenchen, Zuerich, Piper.
Florjančič Jože, Možina Stane (1984. Osebni in skupinski razvoj. V. Možina Stane et al.,  Osebni,  skupinski  in  organizacijski razvoj. Kranj, Moderna organizacija. Str. 85-187.
Fourier Charles (1980). Civilizacija i novi socijetarni svijet. Zagreb, Školska knjiga.
Friedmann Georges (1953). Zukunft der Arbeit. Perspektiven der industriellen Gesellschaft. Koeln, Bund Verlag GmbH.
Friedmann Georges (1959). Razmrvljeni rad. Zagreb, Naprijed.
Fromm Erich (1964). Bekstvo od slobode. Beograd, Nolit.
Fromm Erich (1997). Umijeće ljubavi. Zagreb, 1000 cvjetova. 
Fromm Erich (1972). Kriza psihoanalize. Ljubljana, CZ.
Fromm Erich (1975). Anatomija ljudske destruktivnosti.1-2. Zagreb, Naprijed.
Fromm Erich (1977). Čovjek za sebe. Zagreb, Naprijed.
Fromm Erich (1978). Revolucija nade. Beograd, Grafos.
Fromm Erich (1979). Imati ili biti. Zagreb, Naprijed.
Fromm Erich (1980). Zdravo društvo. Beograd, Rad.
Fromm Erich (1987). Človekovo srce. Njegov demon dobrega in zla. Ljubljana, DZS.
Gaber Slavko, et al. (ured.,1985). Upor proti delu. Ljubljana, Krt.
Gallie Duncan (1978). In Search of the New Working Class. Cambridge, Univer sity Press.
Galovič Milan (1996). Socialna filozofija. Zagreb, Demetra.
Gašparović Vitomir (1990).  Ekonomija automatiziranih proizvodnih sustava. 
Ekonomičnost fleksibilnih proizvodnih sustava.  Zagreb, Informator.
Gehlen Arnold (1942). Zur Systematik der Anthropologie. Stuttgart, Kohlhammer.
Gehlen Arnold (1989). Čovjek, njegova priroda i njegov položaj u svijetu. 
Sarajevo. Veselin Masleša.
Gill Colin (1985). Work, Unemployment and the New Technology. Cambridge, Polity Press.
Gill Colin (1986). Nova tehnologija, dekvalifikacija i strategije preduzeća. Marksizam u svetu, 13(3),  str. 135-156.
Glasser William (1991). Dobra šola. Radovljica, Didakta.
Glasser William (1994). Učitelj v dobri šoli. Radovljica, Regionalni Izobraževalni center.
Gorišek Karmen (1991). Delovanje in možnosti reguliranja tržišča delovne sile. V. Bagon Judita et al.. Poti do dela in zaposlitve. Ljubljana, Pantha rhei. Str. 33-47.
Gorz Andre (1983). Zbogom proletarijatu. Zagreb, Globus.
Gorz Andre (1986a). Automatizacija i politika radnog vremena. V. Marksizam u svetu. 13(3). str. 62-73.
Gorz Andre (1986b). Da bi se izašlo iz kapitalizma. V. Marksizam u svetu. 13(3), str. 74-99.
Gorz Andre (1986c). Ne poistovećivati slobodnu djelatnost i plaćeni rad. Marksizam u svetu 13(3), str. 306-308.
Gorz Andre (1990). Lijevo, kojim putem? V. Kulturni radnik, št. 43(5), str. 5-32. 
Graham, S. (2000). The Quality of Work. A people centred Agenda. Oxford, University Press.
Grubor Adam (1985). Obrazovanje u procesu društvenog razvoja (reforme- ciljevi - metode). Zagreb, Narodne novine. Osijek, Pedagoški fakultet.
Gruhl Herbert (1985). Jedna planeta je opljačkana. Beograd, Prosveta.
Guggenberger Bernd (1985). Leben um zu arbeiten? Zur Relativierung des Stellenwerts der Arbeit. In. Brun Rudolf, Huber Joseph (Hrsg.). Erwerb und Eigenarbeit. Frankfurt, Fischer Verlag. Str. 11-27.
Gurvitch Georges (1966). Sociologija. Zagreb, Naprijed.
Habermas Juergen (1975). Saznanje i interes. Beograd, Nolit.
Habermas Juergen (1976). Zur Rekonstruktion  des historischen Materialismus. Frankfurt, Suhrkamp.
Habermas Juergen (1981). Theorie des kommunikatives Handelns, Bd. 1, 2. Frankfurt am Main, Suhrkamp.
Habermas Juergen (1983). Moralbewusstsein und kommunikativen Handeln. Frankfurt am Main, Suhrkamp.
Habermas Juergen (1985). Theorie des kommunikativen Handelns. 1. Bd.  H Naprijed,andlungsrationalitaet und gesellschaftliche Rationalisierung. 3. Aufl. Frankfurt am Main. Suhrkamp Verlag.
Habermas Juergen (1985). Theorie des kommunikativen Handelns. Bd. 2. Zur Kri tik der funktionalistischen Vernunft. 3. Aufl. Frankfurt am Main. Suhrkamp.  
Habermas Juergen (1986). Tehnika i znanost kao ideologija. Zagreb, Školska knjiga.
Habermas Juergen (1987). Nova nepreglednost. V. Pavlović Vukašin, et al. Obnova utopijskih energija. Zbornik. Beograd, Istraživačko izdavački centar SSO Srbije. Str. 25-40.
Habermas Juergen (1988). Filozofski diskurz moderne. Zagreb, Globus.
Haladin Stjepan (1986). Obrazovanje kao funkcija rada. Filozofska istraživanja 86/19, str. 1053-1057.
Handy Charles (1990). The Future of Work. A Guide to a Changing Society. Cambridge & Massachusetts, Basil Blackwell.
Hegel, G. Wilhelm Friedrich (1998). Fenomenologija duha. Ljubljana, Analecta.
Hegel G. W. (1965). Enciklopedija filozofijskih znanosti. Sarajevo. Veselin Masleša.
Hegel G. W. (1975). Istorija filozofije. Beograd, BIGZ.
Hegel G. W. (1978). Nauka logike. Beograd, Prosveta.
Hegel G., W. (1988). Absolutna religija. Ljubljana, Partizanska knjiga.
Heidegger Martin (1954). Die Frage nach der Technik. Pfullingen, Guenther Neske Verlag. 
Heidegger Martin (1961). Nietzsche. 2 Bd. Pfullingen.  Guenther Neske Verlag.
Heidegger Martin (1967). Sein und Zeit. 11. Aufl. Tuebingen, Max Niemeyer Verlag.
Heidegger Martin (1988). Znanost in osmislitev. V. Nova revija, 83/84, str. 396-405.
Helffgott R, B. (1988). Cumputerized Manufacturing  and  Human Resources. Lexington Massachusetts. Lexington Books.
Heller Agnes (1978). Svakodnevni život. Beograd, Nolit.
Heller Agnes (1981). Vrijednosti i potrebe. Beograd, Nolit.
Hengstenberg Hans, Eduard (1957). Philosophische Anthropologie. Stuttgart. W. Kohlhammer Verlag.
Hilf Hubert, H. (1963). Nauka o radu. Osnove ispitivanja učinka i oblikovanja rada. Rijeka, Otokar Keršovani.
Hlebš Jože (1997). Izvor človeka. Naravoslovni in filozofski vidiki učlovečanja. Ljubljana, Institut Antona Trstenjaka.
Hoelenbeck Noe, Wright Gerhart (1994). Human resource management. Gaining a Competitive Adventage. London
Hoffman Edward (Ed., 1996). Future Visions. The Unpublished Papers of Abraham Maslow. New York, New Delhi. Sage.
Horkheimer Max (1988). Kritika instrumentalnog uma. Iz predavanja i zabilježaka nakon svršetka rata. Zagreb, Globus.
Horkheimer Max (1989). Pomračenje uma. Sarajevo, Beograd. Veselin Masleša -Svjetlost.
Horkheimer Max, Adorno Theodor (1980). Sociološke študije. Zagreb, Školska knjiga.
Horkheimer Max, Adorno Theodor, W. (1984). Soziologica. Frankfurt am Main. Europeische Verlagsanstalt.
Horkheimer Max, Adorno Theodor (1989). Dijalektika prosvetiteljstva. Filozofijski fragmenti. Sarajevo, Veselin Masleša.
Horn Klauss (ed.) (1972). Gruppendynamik und der subjektive Faktor. Frankfurt, 
Fischer.
Hribar T (1984). Kopernikanski obrat. Ljubljana, SM.
Hribar T (1983). Metoda Marxovega Kapitala. Ljubljana, CZ.
Hribar T (1987). Človek kot postava dela. Teorija in praksa, 24(10-11), str.1349-1355.
Hribar T (1989). Kriza filozofije in usoda evropejstva. V. Husserl Edmund. Kriza evropskega človeštva in filozofija. Maribor, Založba Obzorja. Str.40-62.
Hribar T (1991). Uvod u etiko. Ljubljana, Nova revija. 
Huber J. (1984). Die zwei Gesichter der Arbeit. Ungenutzte Moeglichkeiten der Dualwirtschaft. Frankfurt, Fischer Verlag.
Huber J. (1986). Die verlorene Unschuld der Oekologie.  Neue Technologien und superindustrielle Entwicklung. Frankfurt, Fischer Verlag GmbH.
Hund Wulf D. (1990). Stichwort. Arbeit. Vom Banausentum zum travail attractif. Darmstadt, Distel Verlag.
Huizinga Johan (1970). Homo ludens. O podrijetlu kulture u igri. Zagreb, Matica Hrvatska.
Ilić, Ivan (1985). Pravo na zajedništvo. Beograd, Rad. 
ILO (1984). Into the Twenty First Century, The Development of Social Security. Geneve.
Inglehart Ronald (1977). The Silent Revolution. New Jersey, Princeton Univer sity Press.
Inhelder B., Piaget, J. (1972). The Growth of Logical Thinking Childhood to Adolescence. London, Routledge and Kegan.
Inkeless A., Smith D., H.(1974). Becoming Modern. Cambridge, Har-University Press.
Ivanuša-Bezjak, M. (2006). Zaposleni, največji kapital 21. stoletja. Maribor, Pro-Andy.
Jahoda Marie (1984). Braucht der Mensch die Arbeit? In. Niess Frank (Hrsg.). Leben wir um zu arbeiten? Die Arbeitswelt im Um-. Koeln, Bund Verlag GmbH. Str. 14-18.
Jary David, Jary Julia (1991). Dictionary of Sociology. Glasgow, Collins Publishers.
Jaspers Karl (1955). Die geistige Situation der Zeit. Berlin, de Gruyter & Co. 
Jenner Gero (1997). Die Arbeitslose Gesellschaft. Gefaehrdet Globalisierung den Wohlstand. Frankfurt, Fischer Verlag.
Jogan Maca (1990). Družbena konstrukcija hierarhije med spoloma. Ljubljana, FSPN.
Jonas Hans (1984). Das Prinzip Verantwortung. Versuch einer Ethik fuer die technologische Zivilisation. Frankfurt, Suhrkamp.
Jones Bryn (1982).Destruction or Redistribution of Engineering Skills? The Case of Numerical Control. In. Wood Steven. The Degradation of Work? London, Hutchinson. Str.179-200.
Jones Bryn, Wood Steven (1986). Prečutne kvalifikacije, podela rada i nove tehnologije. Marksizam u svetu, 13(3), str.157-173.
Joerges Bernward (1985). Eigenarbeit unter industriellen Bedingungen. In. Brun Rudolf, Huber Joseph (Hrsg.). Erwerb und Eigen-. Frankfurt, Fischer Verlag. str. 29-45.
Jušić Božo (1989). Parcijalna mjerila znanosti i parcijalna mjerila-znanstvenosti parcijalnog rada.  V. Marić Siniša ured, et al.. Interdisciplinarnost i interprofesionalnost. Scientia Yugoslavia. ANUJ. Str.21-40.
Južnič Stane (1987). Antropologija. Ljubljana, DZS.
Južnič Stane (1990). Delo v antropološki perspektivi (Pripravljeno za magistrski študij sociologije – izbirna skupina management). Ljubljana, FSPN.
Kaiser Josef, F. (1971). Arbeitslehre. Materialien zu einer didaktischen Theorie der vorberuf lichen Erziehung. Bad Heilbrunn, Verlag Julius Klinkhardt.
Kalan Valentin (1981). Dialektika in metafizika pri Aristotelu. Ljubljana, MK.
Kangrga Milan (1984). Praksa, vrijeme, svijet. Beograd, Nolit.
Kant Immanuel (1899). Thought on Education. London, Kegan Paul, Trench, Truebner.
Kavčič Bogdan (1987). Sociologija dela. Ljubljana, DE.
Keane John (1990). Despotizem in demokracija. Civilna družba od moderne do poznega socializma. Ljubljana, Krt.
Kellermann Paul (1985). Tezek razmerjumed delomin izobraževanjem, zaposlitvijo in kvali fikacijo. V. Časopis za kritiko znanosti,73/74, str.29-35.
Kelly J. E. (1982). Scientific Management, Job Redesign and Work Performance. London, Academic Press.
Kern Horst, Schumann Michael (1970). Industriarbeit und Arbeitsteilung. Eine empirische Unter suchung ueber den Einflusstechnischen Entwicklung auf die industrielle Arbeit Arbeiterbewusst sein. Forschungsprojekt des RKW. Wirtschaft und soziale Aspekte des technischen Wandelns in der Budesrepublik Deutschland. Teil I und II. Frankfurt, Studienausgabe.
Kern Horst (1979). Kamf um Arbeitsbedingungen. Materialien zur der Arbeit. Frankfurt, Suhr kamp.
Kern Horst, Schumann Michael (1985). Das Ende der Arbeitsteilung? in der industriellen Produk tion. Bestandsaufnahme Trendbestimmung. 2. Aufl. Muenchen, Beck Verlag.
Kern Peter (1991). Neue Ethik - Neue Wirtschaft? Zur Verantwortung der Friedenspaedagogik. In. Buddrus Volker & Schnaitmann Gerhard W.(Hrsg.). Friedenspaedagogik im Paradigmen wechsel. Allgemeinbildung im Atomzeitalter. Empirie und Praxis. Weinheim, Deutscher Studien Verlag. Str.244-261.
Kerschensteiner Georg (1950). Begriff der Arbeitsschule. 9. Aufl. Muenchen.
Kirn Andrej (1978a). Marxovo razumevanje znanosti in tehnike. Ljubljana, MK.
Kirn Andrej (1978b). Odnos med tehnologijo in delom samoupravljanju. V. Gaspari Edo, et al. (ured.). Tehnologija in . Ljubljana. DE. Str.37-42.
Kirn Andrej (1982).  Teoretsko idejna razhajanja v razumevanju in ekološke krize. V. Stanič Gojko et al. (ured.). Družba, znanost, tehnologija. Ljubljana, DE. Str.239-257.
Kirn Andrej (1988). Preobrazba instrumentalnega dela v samoudejstvovanje in uživanje. Teorija in praksa  25(9-10), str. 1277-1280.
Kirn Andrej (1991). Ekonomija naravnih virov in entropijske zanke rasti. Teorija in praksa 28(5-6). Str. 530-551.
Klein, H. (1986). Die Arbeit als Mittel der Erziehung. Vortrag auf dem 9. Kongress der WAER. In. Vergleichende Paedagogik. DDR-86/4. Str. 286-290.
Kluge, F. (1967). Etymologisches Woerterbuch der deutschen. 20. Auflage. Berlin, Walter de Gruyter Verlag.
Kocjančič, R. (1991). Delo kot mit in kot stvarnost. Marxov koncept dela in naš politični sistem. Koper, Lipa.
Komensky J., A. (1995). Velika didaktika. Novo mesto, Pedagoška obzorja.
Kovač, B. (1988). Način proizvodnje i kritika političke ekonomije. Zagreb, Centar CK SKH.
Koenig, H. (et al., 1990). Sozialphilosophie der industriellen Arbeit. Leviathan, Sonderheft 11/1990. Westdeutscher Verlag.
Krašovec, S. (1978). Smithovo učenje o podeli rada u svetlu današnjice i budučnosti. Beograd, Dvesta godina ekonomske nauke. Akademija nauke i umjetnosti.
Kroflič, B. (1992). Ustvarjanje skozi gib. Ljubljana, Znanstveno in publicistično središče. 
Krupska, N., K. (1949). O vaspitanju i nastavi. Beograd, Znanje.
Kuhn Th. (1974). Struktura naučnih revolucija. Beograd, Nolit.
Kuhn Th. (1984). Dodatne misli o paradigmah. V. Časopis za kritiko znanosti, 14(64-65), str. 53 - 68.
Kujundjić, N. (1978). Prilog teoriji odredjenja odgojnog cilja, disertacija. Zagreb, FF.
Kukoć, M. (1988). Usud otudženja. Zagreb, Hrvatsko filozofsko društvo.
Kujundžić, N. (1987). Komunikacija - bit edukativne prakse. V. Filozofska Istraživanja. 7(19), str. 1015-1022.
Lafargue, P. (1985). Pravica do lenobe. V. Gaber Slavko et al.. Upor proti delu. Ljubljana, Krt. Str. 49 - 80.
Lasch, Ch. (1986). Narcistička kultura. Zagreb, Naprijed.
Lefebvre, H. (1988). Kritika svakidašnjeg života. Zagreb, Naprijed.
Lenin Vladimir, I.(1952). O kulturi i vaspitanju. Beograd, Rad.
Lerner D. (1958).  The Passing of Traditional Society. New York, The Free Press.
Lipovetsky, G. (1987). Doba praznine. Ogledi o savremenom individualizmu. Novi Sad, Književna zajednica.
Lipset Seymour, M. (1991). Radnička etika nekad i sad. Istraživanja pokazuju da je radna etika u Sjedinjenim Državama živa i zdrava. V. Pregled, 263. Str. 26-29.
Lloyd L. Byars, et al. (1994). Human resource management. 4. Edition. Burr Ridge. Richard D. Irwin.
Locke John (1962). Ogled o ljudskom razumu, I.-II. Beograd, Kultura.
Locke John (1969). Two Treatise on Government.  New York-London, Hafer.
Luhmann Niklas (1984). Soziale Systeme, Grundriss einer allgemeinen Theorie. Frankfurt, Suhrkamp.
Mahnkopf Birgit (1985). Verbuergerlichung. Die Legende vom Ende des Proletari-
ats. Frankfurt/New York, Campus Verlag.
Maier Hans, E.(1985). Selbsthilfe zwischen Markt und Staat. In. Brun Rudolf, Huber Joseph (Hrsg.). Erwerb und Eigenarbeit. Frankfurt, Fischer Verlag. str. 167-179.
Makarovič Jan (1975). Vzgoja za samoupravljanje. Ljubljana, Pedagoški inštitut.
Makarovič Jan (1984). Družbena neenakost, šolanje in talenti. Maribor, Založba Obzorja.
Makarovič Jan (1986). Sla po neskončnosti. Maribor, Obzorja.
Makarovič Jan (1988). Kritika krščanske ljubezni. Maribor, Založba Obzorja.
Makarovič Jan (1993). Logika dela. Zgodovina in prihodnost. Ljubljana, FDV.
Makarovič Jan (1994). Grenki kruh. Maribor, Založba Obzorja.
Malnar Brida  (1990). Geneza koncepta povojne jugoslovanske pedagogike. pogled skozi tri avtorje. V. Godina Vuk (ured.). Antropološki zvezki 1. Zbornik socialno antropoloških besedil.Ljubljana, Sekcija za socialno antropologijo pri slovenskem sociološkem društvu. Str. 305-322.
Marcuse H. (1965). Eros i civilizacija. Filozofso istraživanje Freuda. Zagreb, Naprijed.
Marcuse H. (1970). Ueber philosophischen Grundlagen des wirtschaftlichen Arbeitsbegriff. In. Marcuse H.. Kultur und Gesellschaft, 2. Frankfurt am Main, Suhrkamp. Str.2-48.
Marcuse H (1972). Kraj utopije. Esej o oslobodženju. Zagreb, Stvarnost.
Marcuse H (1977). Kultura i društvo. Beograd, BIGZ.
Marcuse H (1978). Merila vremena. Beograd, Grafos.
Marcuse H (1981). Estetska dimenzija.  Zagreb,Školska knjiga.
Marcuse H (et al., 1984). Kritika čiste tolerance.Zagreb, Globus.
Marentič Požarnik B. (1988). Vloga družbenih znanosti (posebej znanosti o vzgoji in izobraževanju) pri oblikovanju "nove zavesti". V. Družboslovje na Slovenskem. Gradivo za posvet, 5. in 6. januar 1989. II. zvezek. Ljubljana, Marksistični center CK ZKS. Str.214-216.
Marentič Požarnik B. (1990). Kako prebiti krog nekaterih trdovratnih nesporazumov v zvezi z izobraževanjem učiteljev. Kakšne učitelje za splošnoizobraževalno šolo potrebujemo? Naši Razgledi, 23. 2. 90/4, str.96-97.
Marrou Henri, I. (1957). Geschichte der Erziehung im klassischen Altertum. Freiburg/ Muenchen, Karl Alber.
Martin Hans Peter, Schumann Harald (1997). Pasti globalizacije. Napad na demokracijo in blaginjo. Ljubljana, Co-Libri. 
Marx K. (1968a). Inavguralna poslanica mednarodnega delavskega združenja in začasna pravila mednarodnega delavskega združenja. V. Engels Friedrich, Marx K.. Izbrana dela v petih zvezkih. IV. zvezek, Ljubljana, CZ. Str. 125-142.
Marx K. (1968b). Kritika Gothskega programa. V. Engels Friedrich, Marx K.. Izbrana dela v petih zvezkih. IV. zvezek, Ljubljana, CZ. Str.479-509.
Marx K. (1969a). Kritika Heglove filozofije. Uvod. V. Marx K., Engels Friedrich. Izbrana dela v petih zvezkih, I. zvezek, 3. izdaja. Ljubljana, CZ. str. 189-208.
Marx K. (1969b). Kritika nacionalne ekonomije. V. Marx K., Engels Friedrich. Izbrana dela v petih zvezkih, I. zvezek, 3. izdaja. Ljubljana, CZ., str.245-397.
Marx K. (1971). Beda filozofije. V. Marx K., Engels Friedrich. Izbrana dela, II. zvezek. Ljubljana, CZ. Str.395-565.
Marx K., Engels Friedrich (1969). Sveta družina. V. Marx K., Friedrich. Izbrana dela v petih zvezkih, I. zvezek, 3. izdaja. Ljubljana, CZ., str.493-534.
Marx K., Engels Friedrich (1971a). Nemška ideologija. V. Marx K., Engels Friedrich. Izbrana dela. II. zvezek. Ljubljana, CZ. Str.5-311.
Marx K., Engels Friedrich (1971b). Manifest komunistične stranke. V. Marx K. Engels Friedrich. Izbrana dela, II. Ljubljana, CZ. Str.567-631.
Marx K. (1973). Kapital, kritika politične ekonomije. Tretji zvezek.Tretja knjiga. Celotni proces kapitalske reprodukcije. Ljubljana, Cankarjeva založba.
Marx K. (1979). Osnovi kritike političke ekonomije. I,II. Beograd, Prosveta
Marx K. (1986). Kapital. Kritika politične ekonomije. Prvi zvezek. Prva knjiga. Produkcijski proces kapitala, Ljubljana, CZ.
Maslow Abraham, H. (1982). Motivacija i ličnost. Beograd, Nolit. D. C. (1961). The Achieving Society.  New York, The Press.
Medveš Z. (1987). Odnos med splošno in strokovno izobrazbo v šolskih sistemov. Disertacija. Ljubljana, Filozofska fakulteta.
Medveš Z. (1992). Aktualnost reformske pedagogike v sodobnih vzgojnih konceptih in njen pomen v razvoju vzgoje in izobraževanja na Slovenskem. V. Rajtmajer Adolf (ured., et al.). Mednarodni posvet o alternativnih vzgojnih konceptih in znanstveni simpozij o raziskovalnih dosežkih v vzgoji in izobraževanju. Maribor, oktober 1992. Pedagoška fakulteta. Str.1-14.
Mlinar Zdravko (1986). Protislovja družbenega razvoja. osamosvajanje in podružbljanje od izključnosti do vzajemnosti. Ljubljana, DE.
Močnik Rastko (1985). VRO je Ich ideal birokracije. Problemi,(4), str. 34-36.
Montessori Maria (1928). Mein Handbuch. Grundsaetze und Anwendung meiner neuen Methode der Selbsterziehung der Kinder. Stuttgart, Julius Hoffmann Verlag.
Možina Stane (et al., 1994). Management. Radovljica, Didakta. 
Mrmak Ilija (1980). Problemi nadaljnjega marksističnega razvijanja in izobraževanja. V. Mejak  R. et al.. Problemi uresničevanja marksistične zasnovanosti vzgoje in izobraževanja. Ljubljana Zavod SRS za šolstvo. Str. 61 - 100.
Muller, J., Z. (1990). Budučnost kapitalizma. Težeći ekonomskom rastu, desničarske i levičarske vlade  ponovo otkrivajo vrline tržišta. V. Pregled, Beograd, Ameriška ambasada 1989/90(št.248), str.2-7.
Mueller Max (1974). Philosophische Anthropologie. Freiburg, Rombach.
Mumford Lewis (1986). Mit o mašini. 1., 2. Zagreb, Grafički zavod Hrvatske.
Muršak Janko (1989). Vpliv procesov avtomatizacije na vzgojo in izobraževanje. disertacija. Ljubljana, FF.
Nahrstedt Wolfgang (1989). Die Wiederentdeckung der Musse. Freizeit und Bildung in der 35-Stunden Gesellschaft. Baltmannsweiler, Paedagogischer Verlag Burgbuecherei Schneider GmbH.
Naville Pierre (1957). Le nouveau Leviathan. I., De l' Alienation a la Juissance. La genese de la sociologie du travail chez Marx et Engels. Paris, Librairie Marcel Riviere et Cie.
Naville Pierre (1979). U susret automatiziranom društvu. Zagreb, Školska knjiga.
Naville Pierre (1989). Novi Levijatan. Zagreb, Globus.
Negri Antimo (1986). Rad i ne-rad u tehnologijskom društvu. Marksizam u svetu, 13(3), str. 247-273.
Offe Claus (1984). Arbeitsgesellschaft.  Strukturprobleme und Zukunftsperspektiven. Frankfurt. Campus Verlag.
Ottomeyer Karl (1980). Gesellschaftsteorien in der Sozialisationsforschung. In. Hurrelmann Klaus, Ulrich D. (ed). Handbuchderchung. Weinheim, Beltz. Str.161-195.
Owen Robert (1957). Novi pogled na društvo. Zagreb, Naprijed.
Parsons Talcott (1966). The Social System. New York/London, The Free Press/Collier – McMi llan Ltd.
Parsons Talcott (1991) Društva. Zagreb, August Cesarac.
Peček Mojca (1991). Od vzgoje za družbo do vzgoje kot procesa samorealizacije posameznika. V. Vičič Vlasta (ured.). Vzgoja v javni šoli. Zbornik, Znanstveno in publicistično središče. Str. 143-152.
Pečjak Vid (1989). Poti do idej. Tehnike ustvarjalnega mišljenja v podjetjih, šolah in drugje. Ljubljana, Samozaložba.
Pediček Franc (1980). Vidiki politehnizma. V. Gliha Marjana (ured. et al.). Politehnična vzgoja in izobraževanje za ustvarjalno delo in samoupravljanje. Gradivo za posvetovanje. I. del. Peda goški inštitut v sodelovanju z MC ZKS. Str.55-102.
Pediček Franc (1985). Vsestranska razvita osebnost-naš cilj vzgoje in izobraževanja? Poizkus kritične analize. Problemi, 23(4), str.5-9.
Pejović Danilo (1982). Hermenevtika, znanost i praktička filozofija. Sarajevo, Veselin Masleša.
Penn Roger, Scatergood Hilda (1985). Deskilling or Enskilling? An empirical envistigetion of recent Theories of Labour Process. The British Journal of Sociology, 36(4), str. 611-630.
Petrović Gajo (1976). Filozofija i marksizam. Zagreb, Naprijed.
Petrović Gajo (1986). Praksa/istina. Zagreb, Kulturni radnik.
Piciga Darja et al. (1992). IV. poročilo strokovne  ekspertize »Perspektive razvoja osnovne šole v Republiki Sloveniji.  sistem, procesi, rešitve«. Didakta. Izredna številka, Radovljica, marec . Pirher Sonja, Svetlik Ivan (1994). Zaposlovanje. Približevanje . Ljubljana, FDV.
Platon (1966). Država. Beograd, Kultura.
Plessner Helmuth (1981). Stupnjevi organskog i čovjek. Uvod u filozofsku antropologiju. Sarajevo, Veselin Masleša.
Plut Dušan (1991). Entropijska zanka. Radovljica, Didakta.
Politička enciklopedija (1975). Beograd, Savremena Administracija. 
Potkonjak Nikola (1977). Teorijsko metodološki problemi pedagogije. Beograd, Prosveta.
Potkonjak Nikola, M. (1982). Marx i Engels o vaspitanju. Beograd, Zavod za udžbenike i nastavna sredstva.
Potkonjak Nikola, M.(1985). Radno i politehničko vaspitanje. Beograd, Prosveta.
Potkonjak Nikola, Šimleša Petra (ured.) (1989). Pedagoška enciklopedija. 1, 2. Zagreb-Novi Sad, Školska knjiga- Svetlost.
Požarnik Hubert (1985). Alternative, poti in stranpoti industrijskih družb. Ljubljana, Krt.
Požarnik Hubert (1992). Ekološka etika in znanost. V. Klemenc Andrej Ekološko gibanje, politika, morala. Ljubljana, Časopis za kritiko znanosti. Str.11-18.
Program SKJ, (1958), VII. kongres Beograd, Kultura.
Pulić Ante (1990). Informacijsko društvo i ekonomija. Zagreb, Privredni vjesnik.
Ratković Milan (1984). Razvoj i proturječnosti obrazovanja. Zagreb, NIRO Školske novine.
REFA Verband fuer Arbeitsstudien und Betriebsorganisationen, REFA Slovenije 
(ed.1994). Industrijska pedagogika. Maribor.  
Richta Radovan (et.al) (1972). Civilizacija na raskršču. Beograd, Komunist.
Rifkin Jeremy (1986). Posustajanje budučnosti. Zagreb, Naprijed.
Rifkin Jeremy (1995). The End of Work. The Decline of the Global Labor Force and Dawn of the Post-Market Era. New York. Putnam’s Sons.
Rispoli Luciano (1989). Študija o delu in okolju, Z ekologijo dela proti 'kristaliziranemu stresu'; Delo, 28. 6. 89, rubrika. Znanje za razvoj, str.7.
Robertson James (1987). Future work. Jobs, self-employment and leisure after industrial age. Gower/Maurice Temple Smith.
Rogačnik Aleš (ured.) (1994). Temeljni pojmi-manager. Abeceda praktičnega managementa. Ljubljana, DZS.
Rousseau Jean J. (1964). Emile ou l' education. Paris, Garnier Freres.
Roszak Theodor (1979). Person/Planet, New York. Doubleday London. Gollancz.
Roszak T. (1978). Kontrakultura. Zagreb, Naprijed.
Rothacker Erich (1985). Filozofska antropologija. Sarajevo. Veselin Masleša.
Roehrs Hermann (1988). Die Paedagogik.Entwicklung und Aufgabe. 
In. Eberle Gerhart, Hilling Axel (Hrsg.) (1988). Paedagogik. Mannheim/ Wien/ Zuerich, Meyer Lexikonverlag. Str. 5-15.
Rostohar Mihailo(1922). Za novi socializem. Narodno-socialna tiskovna zadruga.
Rus Veljko, et al. (1985). Kvaliteta življenja v Sloveniji. Fazno poročilo. Ljubljana, ISU.
Rus Veljko (1990). Socialna država in družba blaginje. Ljubljana, DOMUS.
Rus Veljko (1992). Med antikomunizmom in postsocializmom. Ljubljana, Fakulteta 
za družbene vede.
Rus, V. & Arzenšek, V. (1984). Rad kao sudbina i kao sloboda. Podjela i alijenacija rada. Zagreb, SNL.
Rus Vojan (1978). Izvirna marksistična dialektika s pogledom na Heglovo in Kantovo filozofijo. Ljubljana, CZ.
Russell Bertrand (1964). Osvajanje sreče. Subotica-Beograd, Minerva.
Russell Peter (1990). Knjiga o možganih. Ljubljana, DZS.
Rutar Dušan (1995). Telo in oblast. Sociologija in filozofija telesa v 19. in 20. stoletju. Ljubljana, Dan.
Sagadin Janez (1966). Povezovanje pouka s  produktivnim  delom učencev v osnovni šoli. Ljubljana, DZS.
Salecl Renata (1991). Disciplina kot pogoj svobode. Ljubljana, Krt.
Sartre Jean Paul (1943). L' etre et le neant.  Paris,  Gallimard.
Schaff Adam (1983). Zaposlitev versus delo. V. Schaff Adam, Friedrichs Guenter. Mikroelektro nika in družba v dobro ali zlo. Ljubljana, DZS. Str. 257-266.
Schaff Adam (1989). Kamo vodi taj put? Društvene posledice druge industrijske revolucije. Zagreb, Globus.
Scheler Max (1977). Erkenntnis und Arbeit. Eine Studie ueber Wert und Grenzen des pragma- tischen Motivs in der Erkenntnis der Welt, Vittorio Klostermann.
Schmidt Vladimir (1982). Socialistična pedagogika med etatizmom samoupravlja njem. Ljubljana, DDU.
Schreiber Servan, J. (1981). Svijetski izazov. Zagreb, Globus.
Schumann Michael, Wittemann Peter (1985). Entwicklungstendenzen der Arbeit in Produktions bereich; In. Altvater Elmar, Baethge et al.. Arbeit 2000. Ueber die Zukunft der Arbeitsgesellschaft. Hamburg, VSA-Verlag. Str. 32-50.
Seeman Melvin (1959). On the Meaning of Alienation. American sociological Review, (24), str.783-791.
Senc Stjepan (1988). Grčko-hrvatski rječnik za škole po Benser Kaegijevu Grčko-njemačkom rječniku. Zagreb, ITRO Naprijed.
Smith Adam (1776). An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nationes. London, Routledge.
Sovre Anton (1988). Predsokratiki. Ljubljana, SM.
Spranger Eduard (1930). Lebensformen. Halle, Max Niemayer.
Sruk Vladimir  (1985). Mali filozofski leksikon. Maribor, Založba Obzorja.
Steinkuehler Franz (1985). Arbeit 2000. In.Altvater Elmar, Baethge Martin. 
Arbeit 2000. Ueber die Zukunft der Arbeitsgesellschaft. Hamburg, VSA - Verlag. Str. 217-236.
Stoll Edgar (1981). Produktion als Arbeitsprozess. Zur Entwicklung einer materialistischen Theorie freier Arbeit. Frankfurt/New York, Campus.
Stres Anton (1987). Marxovo in Heglovo pojmovanje svobode. Ljubljana, Slovenska Matica.
Strmčnik France (1988). Socializacijske, personalizacijske in kvalifikacijske dileme naše enotne osnovne šole. V. Adamič Milan (ured. et al.). Posvet ob 30-letnici enotne osnovne šole (1958-1988). Zbornik strokovnega posvetovanja v Ljubljani. 27. in 28. septembra 1988. Zveza društev pedagoških delavcev Slovenije. Zavod za šolstvo. Str.3-40.
Strehovec, J. (ured., 2003). Teorije igre pri Johanu Huizingi, Rogerju Cailloisu in Eugenu 
Finku. Izbor in spremna beseda Janez  Strehovec. Ljubljana, Študentska založba.   
Suchodolski Bogdan (1974). Tri pedagogije. Beograd, Duga.
Supek Rudi (1989). Ova jedina zemlja. Zagreb, Globus.
Super Donald (1952). A Theory of Vocational Development (presidential addres, Annual meeting of Division of Counseling and Guidance). Washington, NPGA.
Sutlić Vanja (1987). Praksa rada kao znanstvena povijest, povijesno  mišljenje kao kritika kripto filozofskog ustrojstva Marxove misli. Drugo prošireno izdanje. Zagreb, Globus.
Svetina Janko (1990). Slovenska šola za novo tisočletje. Kam in kako s slovensko šolo. Radovljica, Didakta.
Svetina Janko (1992). Znamenja časov in šola. Radovljica, Didakta.
Svetlik Ivan (et  al., 1984). Ali imamo trg delovne sile? V. Antončič Vojko, et al.. Tokovi zaposlovanja. Kranj, Moderna organizacija. Str. 28-52.
Svetlik Ivan (et al., 1988). Neformalno delo. Ljubljana, DE.
Svetlik Ivan (1990). Izobrazbeni pogoji za (ne)samostojno Slovenijo. V. Rus Veljko. Prestruktu- riranje družbenih dejavnosti. Raziskovalno poročilo za l. 1990. Ljubljana, Univerza v Ljubljani, Inštitut za sociologijo. Str.33-41.
Šarčević Abdulah (1988). Čovjek i moderni svijet. Humana conditiomoč uma i neuma u povijesti i društvu. Sarajevo.  Svjetlost OOUR Izdavačka djelatnost.
Šešerko, L. (1990). Mitologija človeške vzvišenosti nad naravo. revija 103, str. 1491-1499.
Šešić Bogdan(1979). Marksistička filozofija smisla. Beograd, Naučna knjiga.
Štambuk Vladimir (1988). Ključevi razvoja. Društvene zamke transproduktivnih tehnologija. Nikšić, NIO 'Univerzitetska rijeć.
Šuvar Stipe (1977). Škola i tvornica. Zagreb, Školska knjiga.
Thomas Aquinas (1990). Država. Zagreb, Globus.
Thompson Paul (1983). The Nature of Work. London, Macmillan.
Toffler, A. (1975). Šok budučnosti. Future Shock; Rijeka, Otokar Keršovani.
Toffler, A. (1983). Treći talas I, II. Beograd, Jugoslavija.
Alain (1976). Jenseits der Krise. Frankfurt, Suhrkamp. Alain (1980). Post- industrijsko društvo. Zagreb, Globus.Anton (1979). Psihologija dela in organizacije. Okvirni funkcionalni vidiki. Ljubljana, DDU.
Trstenjak, A. (1981). Človek v ravnotežju. Celje, Mohorjeva družba.
Trstenjak, A. (1991). Za človeka gre. Ljubljana, SM. 
Trstenjak, A. (1995). Slovenska poštenost. Ljubljana, Institut A. Trstenja ka.
Turing Alan M. (1990). Stroji, ki računajo, in inteligenca. V. Douglas R., Dunnett Daniel C. ured. (1990). Oko duha. Fantazije in refleksije o jazu in duši. Ljubljana, MK. Str.61-75. Brian, C. (1991). Upravljanje tehnološke inovacije. Ljubljana, Gospodarski vestnik.
Ule Mirjana (1986). Od krize psihologije h kritični  psihologiji. Ljubljana, DE.
Ule Mirjana (1989). Mladina - za modernizacijo slovenske družbe. Marksistični center CK ZKS.
Ule Mirjana (et al., 1990). Ženska,  zasebno,  politično ali "ne vem, sem neodločena". Ljubljana, Znanstveno in publicistično središče.
Ule Mirjana (1997). Temelji socialne psihologije. 2. Dopolnjena izdaja. Ljubljana, Znanstveno in publicistično središče.
Ulrich Otto (1986). Totalitarizam komjutera. Marksizam u svetu,13(6-7), str. 82-87.
Usmerjeno izobraževanje (1983). zakon s komentarjem in izvršilnimi predpisi. Ljubljana, ČZP Uradni list SRS.
Ustava Socialistične republike Jugoslavije.1974. Ljubljana, DDU.
Vila Antun (1994). Organizacija in organiziranje. Kranj,Moderna organizacija.
Vester Frederic (1983). Ballunsgebiete in der Krise. Vom Verstehen und Planen 
menschlicher Lebensraeume. Muenchen, Deutscher Taschenbuch Verlag GmbH Co.KG.
(slov. prev. 1991. Kriza prenaseljenih območij. O razvijanju ekološkega mišljenja. Ljubljana, DZS.) Gerd-Guenter (1991). Lebensfuehrung als Arbeit. Ueber die Autonomie der Person im Alltag der Gesellschaft. Stuttgart, Ferdinand Enke Verlag.
Vukasović Ante (1990). Pedagogija. Zagreb, Radna organizacija za grafičku djelatnost.
Walters Donald, J. (1990). Vzgoja za življenje. Celje, Mohorjeva družba.
Watson Tony J.(1987). Sociology, Work & Industry. London & New , Routlege & Kegan Paul.
Weber Max (1988). Protestantska etika in duh kapitalizma. Ljubljana, ŠKUC FF.
Weber Max (1921). Soziologische Grundbegriffe. In. Wirtschaft und . Tuebingen, J.C.B. Mohr/Paul Siebeck, str.1-30.
Weingart Peter (1976). Wissensproduktion und soziale Struktur. , STW.
Weizenbaum Joseph (1978). Die Macht der Computer und die Ohnmacht Vernunft. Frankfurt, Suhrkamp.
Weizsaecker Carl von Friedrich (1976). Wege in der Gefahr.  Eine ueber Wirtschaft, Gesellschaft und Kriegsverhuettung. , Wien, Carl Hanser Verlag.
Sugahara Maniko (1994). Fuenf Symptome des japanischen Leidens. Echo, 21(1994), 2, str. 85-93. 
Weizsaecker Carl von Friedrich (1988).Enotnost prirode. Sarajevo, Veselin Masleša.
Wilde Oscar (1993). Človeška duša v socializmu. De profundis. MK.
Wilhelm Theodor (1990). Aufbruch ins europaeische Zeitalter. Eine - paedagogische Besinnung am Ende des 20. Jahrhunderts. . Klett.
Wilson, H. T. (1991). Marx's Critical/Dialectical Procedure. New York, Rout ledge. Yankelovich Daniel et al. (1983). Work and Human Values. An International Report on Jobs in the 1980s and 1990s. A joint Project of the Aspen Institute for Humanistic Studies and the Public Foundatition. New York. Prentice - Hall.
Zgaga Pavle (1989). Grundrisse. Od renesanse do krize marksizma. Ljubljana, Krt.
Zupančič Boštjan (1991). Pravo in prav. Ljubljana, CZ.
Zupančič Boštjan (1992). Od blaznosti do blagoslova. Ljubljana, Društvo 2000.
Židan Alojzija (1992). Prispevki za kvalitetnejše družboslovje. republike Slovenije za šolstvo in šport.
Žlebnik Leon (1983). Uvod v pedagoško antropologijo dela z zgodovinopedagogike, zapiski predavanj. Kranj. Moderna organizacija.
Žunjić S. (1988). Aristotelova henologija. Problem jednoga u Aristotelovoj metafizici. Beograd, Prosveta.