Dr. Bogomir Novak

Avtorefleksija Pedagoškega inštituta

Povzetek

V predstavljenem prispevku sem opravil primerjalno analizo treh ključnih dogodkov v zgodovini Pedagoškega inštituta kot so bili anatemiziranje dr. Pedička v l. 1971, odstop dr. Mejakove z mesta direktorice v l. 85 in zavrnitev kandidature dr. Pavlovića za direktorja v l. 2006. V teh dogodkih sem ugotavljal model prisilnega ponavljanja občasnih političnoideoloških pritiskov na Pedagoški inštitut, potrebo po vzajemni komunikaciji po koordinatnem sistemu in po koordinaciji dela na inštitutu ter retematiziral že notorični odnos med stroko in politiko. Leto 1985 je bilo dolgoročnega pomena za usmeritev Pedagoškega inštituta tudi po kolokviju o vsestransko razviti osebnosti. Na koncu pokažem, da je postala družbena funkcija ključnih kompetenc pomembnejši razvojni dejavnik kot družbena funkcija vzgoje in da to vodi tudi k reorganizaciji in reprogramiranju Pedagoškega inštituta z izboljševanjem kakovosti.    

Ključni pojmi: inštitut, raziskovalci, politika edukacije, družbena funkcija vzgoje, kompetence, direktor, osebnost, ideologija strok. 

1. Zgodovinski uvod

Pedagoški inštitut (v nadaljnjem besedilu PI) je lani praznoval 40. obletnico obstoja. Za svoje uspehe je dobil plaketo mesta Ljubljana na dan osvoboditve 9. maja 2006 in po kriterijih Agencije za raziskovalno dejavnost se je lani uvrstil med prve raziskovalne skupine v Sloveniji. Epur si muove! In vendar je postala njegova odličnost v nečem sporna (gr. polemos – spor, prepir).  Ta spornost pa ne izhaja iz večno nerešenih temeljnih vprašanj pedagogike in tudi ne iz vede o nasprotjih, ki so jo Stari Grki imenovali enantiodromija. Ta spornost je na manifestni ravni rezultat ponesrečenega stika med stroko in politiko. Spornost upravičuje PI kot predmet lastnega raziskovanja. Moja refleksija PI ni niti prva niti zadnja.1 

Doslej je iz označenega spora prej izhajala politizacija kot scientifikacija.  Čeprav smo v socializmu govorili o nevarnosti pedagogizacije družbe z vseobsežno vzgojo, pa kljub političnim deklaracijam o prioriteti znanosti ni prišlo do njenega poznanstvenja oz. scientizacije. Raziskovalne ustanove so odigrale pri tem prešibko vlogo, vendar pa ne zato, ker ne bi hotele imeti večjo, ampak zato, ker se razvojnih stopenj družbe ne da preskakovati. Na začetku 90. let smo doživeli navidezni povratek v drugačen kapitalizem. Mišljenje, ki se utemeljuje v spornosti, se imenuje problemsko mišljenje. PI2 nenehno rešuje problem lastne eksistence že zaradi razlike med danim in pričakovanim, ki se rada sprevrže v nepomirljivo nasprotje. Odnos med bitjo in najstvom (nem. Sein – sollen) pa je imanentno pedagoški problem, ki pa se na ustanovi ne rešuje najprej po teoretskem, ampak po ‘praktičnem čutu’ (Bourdieujev izraz).     
    
V svoji delovni dobi sem preživel osem direktorjev in izmed njih štiri na PI. V 21 letnem delu na PI sem se prepričal, da gre za dvoje različnih percepcij njegovega delovanja. Percepcije od zunaj se običajno ne ujemajo s percepcijami od znotraj. Čim manj se ujemajo percepcije, tem slabša je medsebojna komunikacija zunanjih z notranjimi ali še drugače rečeno politikov in raziskovalcev.

2.	Lekcija iz komunikacije in retorike

Zato si na kratko poglejmo, kaj razlikuje dobro komunikacijo od slabe. Komunikacija je dobra, če uspe komunikatorjem in komunikantom doseči novo, skupno identiteto in komplementarno sodelovanje v ustanovi. To se dogaja po očiščenju pod prevelikih pričakovanj oz. apetitov. Kakovost komunikacije je odvisna od stopnje identifikacije in socializacije posameznika z ustanovo. Ni toliko pomembno, kakšni strokovnjaki pridejo v določeno ustanovo ali podjetje, ampak kakšni tam postanejo. “Podjetje mora razviti takšen odnosni oz. komunikacijski kontekst, znotraj katerega morajo biti zaposleni dobri in uspešni in ne morejo biti slabi in neuspešni” (Brajša, 1993; 1994; 19). Že zaradi občutka časti (izraz S. Kontner-Salamon, 2006)  in pozitivne samopodobe se v času ogroženosti se PI predstavlja uspešno zlasti v času ogroženosti. Ustanove, ki je nekakšna panaceja dobrih rezultatov, ne bi kazalo ukinjati.  Skoraj vsi nekdanji magistri na PI pred 90. letom smo postali doktorji po l. 90. Mlade raziskovalke danes postajajo doktorice, vendar ne več ob poklicnem delu, ampak ob gospodinjskem delu, ki pa je po definiciji najbolj entropično, ker se njegovi rezultati najhitreje izničujejo. Včasih se zdi, da nepoučeni opazovalci radi omalovažujejo če že ne izničujejo veliko zbirko empiričnih podatkov in neprebranih raziskav, ki jih PI producira.  

Videti je, da se zaposleni dobro identificirajo s takšno ustanovo kot je PI. Brajša (1993; 7-8) poistovetenje posameznega delavca z ustanovo utemeljuje s teorijo štirih rojstev posameznika  kot so biološko, možgansko, osebnostno in socialno. V ustanovah se rojevamo, ko kot v socialni maternici postopno dozorevamo in  črpamo skrite energije preobrata od negativne k pozitivni komunikaciji in od delne k celoviti. Brajša pri razumevanju procesa resocializacije ne upošteva, da se posameznik kot osebnost ne le podružblja, ampak se tudi individualizira, ne le identificira, ampak tudi distancira, da njegov cilj ni le homogenizacija, ampak tudi diverzifikacija, da se ne le uči nečesa, ampak tudi oduči od tega. Celo Maxwell (2004) ne predvideva tima brez fluktuacije članov. Na PI je prišlo več novih moči kot je odšlo starih.

 Za uspeh komuniciranja je najprej pomembno poslušanje, ki je bistveno za vzpostavitev in vzdrževanje dobrega stika. Brajša (1993) razlikuje celo četverno poslušanje: 
1. osebnosti sogovornika, 
2. vsebine sporočila, 
3. pomena našega odnosa do prejemnika in 
4. razsežnosti odnosa. 

Vse te štiri vrste poslušanja je seveda zelo težko uresničiti zlasti zato, ker se tega nismo nikoli sistematično učili, analizirali in vadili. Tudi pri poslušanju se na praktičnih primerih  učimo na način poskusov in zmot z namenom samokorekcije. Čeprav v komunikaciji prevladuje vsebinsko poslušanje, pa se je priporočljivo navaditi tudi njenih drugih treh razsežnosti. Brajša na osnovi četvernega poslušanja ni razvil vzajemnega poslušanja, ker ni razložil, kakšna interakcijska komunikacija nastane, če se oba partnerja četverno poslušata. Takšna komunikacija je možna in je tem bolj verjetna, čim več skupnih interesov imata sogovornika. Delavec se v celoti identificira z ustanovo prek različnih vlog ali z eno samo, če jo izvrstno opravlja. Vendar tudi direktor opravlja različne vloge, ker ni le upravitelj, ampak tudi raziskovalec. Analizirani primeri treh direktorjev kaže, da se kritična presoja kreše prav ob njih. En sam zavrnjeni raziskovalni projekt ni vzbujal toliko pozornosti javnosti kot zavrnjeni direktor. Že eleati so vedeli, da eno zrno, ki pade na tla ne povzroči nikakršnega hrupa v primerjavi s celim stresenim mernikom zrn. Hrup potemtakem delajo vsi raziskovalci, ki bodisi stojijo za direktorjem kot v l. 2006 ali pa stojijo nasproti njemu kot l. 1985. Vladni predstavnik potem izbere, ali se bo za morebitni nesporazum opravičil ali pa se ne bo.  Nesporazumi nastajajo, ker se pogleda od zgoraj navzdol in od spodaj navzgor ne ujemata. Iz te strukturne neskladnosti izhaja  izključenost t. i. premalo transparentne oz. konkretne vizije. Razlika je v tem, da smo bili pred 21. leti raziskovalci prepričani, da vizija dr. Mejakove ni bila dobra, letos pa so nekateri vladajoči krogi prepričani, da vizija kandidata za direktorja dr. Pavlovića ni dobra. Izkustveno drži, da PI najbolje deluje tedaj, kadar se interesi od spodaj in od zgoraj ujemajo. To ujemanje ni samoumevno, ampak je sad napornega vzdrževanja izravnoteženega ravnotežja. Temu bi lahko tudi rekli 'ustvarjanje pogojev lastne ustvarjalnosti'.   

V majhnem kolektivu, kakršen je na PI, je večplastno poslušanje bolj verjetno kot v velikem. V krizi vodenja pa tudi to odpoveduje. Tako v l. 1985 nismo več razlikovali dejstev od interpretacij, subjektivne strani informacij od objektivnih. Skupni občutek je bil, da to, kar prihaja od zgoraj ni dobro. Medsebojno spoštovanje je bilo skrhano.  Samopodoba protagonistov ni bila pozitivna. Argumenti pro et contra so bili ad personam in komaj kaj ad rem.  Šlo je za mehčanje trde CK partijske linije, katere predstavnica je s PI izstopila. ZKS pa je kasneje družbeno sestopila. 

V času uvajanja retorike in medijske vzgoje kot dveh izbirnih predmetov v devetletko je indikativno, kaj se dogaja na akademski ravni v povezavi z njima. Delovo poročanje (29. 9. 06) o tiskovni konferenci s prejšnjega dne 28. 9., ki se je odvijala na PI je bilo subjektivno, predvsem v smislu argumentov ad personam in manj ad rem. Mediji najraje uporabljajo črno-belo čustveno obarvano mišljenje. To pomeni, da nepoučen bralec le težko dobi uvid v bistvo sporne zadeve. Bralec predvsem razbere, kdo je kaj rekel, kdo je bil užaljen in komu je treba dati priložnost.  Ne razbere pa razlike med procesoma verificiranja in falsificiranja. Kar je bilo prezrto, je treba povedati še enkrat. Medtem ko je minister z ministrstva za visoko šolstvo falsificiral raziskovalne rezultate, ker ni upošteval realnih pogojev njihovega nastajanja (materialni, kadrovski pogoji, študij ob delu ali kontinuiran študij), pa je dr. Žagar statistično pokazal, da ima Pedagoški inštitut danes višjo produkcijo bibliografskih enot kot katerakoli univerza v Sloveniji. Te informacije nista posredovala niti Večer niti Mladina, kar je več kot poučni primer za izbirni predmet 'medijska vzgoja'. Pomembno pa je tudi ugotoviti, da so profesorji na univerzi tudi raziskovalci, raziskovalci na PI in drugih inštitutih pa so predvsem raziskovalci. Funkcija retorike (Žagar, et al., 2006) v primeru tiskovne konference ni bila v tem, da neuspešne prepričuje o njihovi uspešnosti in da blamira blamerja, kar bi vodilo k sofističnim sklepom, ampak je bila v tem, da uspešnim prizna njihovo uspešnost. Boj za priznanje ((gr. tymos, nem. Anerkennung) pa je bistven za uveljavljanje (umskega) proletariata, ki naj bi postajal čedalje bolj pismen - kompetenten. Spodbude za razvijanju različnih vrst pismenosti (literacy) kakršne so znanstvena, medijska, politična, komunikacijska itd. so aktualne, ker se brez njih ne more uveljavljati bistvenih strani bivanja in delovanja znotraj ustanove in izven nje. 

3.	Lekcija iz politične kulture

Sporu znotraj iste politične opcije sledi po 21 letih eklatantni spor z drugo. Polarizacija interesov ni odvisna od monopolnega ali pluralnega političnega sistema in z njo povezane monopolne ali pluralne ideologije, ampak od dvojnosti v politični kulturi3, ki generira dvojnost med politiko in stroko. Kadar vladajoča stranka ne zastopa  skupnih interesov v zadostni meri, se pojavljajo spoznanja strok kot ugovor državljanske vesti nasproti zavajajočim neresnicam od zgoraj, valovom napačnih očitkov, nerazumevanjem za avtonomijo raziskovalcev, ogroženosti obstoja določene ustanove  itd. Notranja ideologija strok postane pomembnejša kot zunanja politična ideologija.     

Slovenci smo se oblikovali do nastanka samostojne države 1991 znotraj dvojnost politike  in kulture. Do tedaj smo bili kulturni narod z implicitno politično kulturo in v drugi Jugoslaviji z relativno avtonomno. Za tradicionalno politično kulturo Slovencev je značilno načelo ozke lojalnosti, patriarhalnosti, uniformiranega načina življenja in prevladujoče konservativne miselnosti (Kolenc, 1993; 232) kot tudi razdvojenosti na tradicionalni literarni humanizem in politično-sistemsko (ne)kulturo. Nasproti skrajnostim liberalizma in klerikalizma v preteklosti  skušamo prek koalicije strank uveljaviti sredinsko politiko. 

Zadnji dogodki na PI me spominjajo na situacijo pred 21. leti. Tudi tedaj je šlo za pritisk od zgoraj navzdol in za upor od spodaj navzgor. Neujemanj interesov je bilo očitno. Tudi tedaj je bilo videti, da se stvari ne urejajo sproti, ampak naknadno. Tudi tedaj je bilo 'ali ali'. Konflikt je generirala že ena vodilna oseba in z njo se je tudi odpravil. Vendar pa ni bil vezan samo nanjo, ampak na nezadovoljujoč status raziskovalca. Takšen je v spremenjeni obliki tudi ostal. Še vedno je več dela kot priznanja. 

Videti je, da je šlo že od ustanovitve PI dalje za potencialni spor med antropocentričnim in sociocentričnim oz. politokratskim konceptom. Dr. Pediček je na znamenitem blejskem kongresu pedagogov 1971 izpostavil dilemo o družbeni funkciji vzgoje in vzgojni funkciji družbe. Z opredelitvijo za slednjo je  utrl pot filozofsko-liberalni orientaciji PI še dolgo po svoji upokojitvi.  Sodeloval je na "zloglasnem" kolokviju o vsestranski osebnosti. Kljub temu, da ga je politika CK ZKS prisilno odstavila že l. 1971 je ostal raziskovalec do srede 90. let.  V času srditih verbalnih bojev - deliktov z dr. Mejakovo je PI stal na njegovi strani, čeprav se jih sam ni udeleževal.  Na osnovi sintagme 'vzgojna funkcija družbe' je postopno oblikoval koncept pedagoške antropologije, ki jo je razlikoval od antropološke pedagogike.  Zagovarjal je politiko po meri raziskovalcev in šolo po meri človeka kot individualnega učenca. Odprl je pot političnemu pluralizmu interesov na področju edukacije v razvoju demokracije in ostal vnet kritik parcialnih šolskih reform.4       

Tretja skušnjava vladajoče elite po vmešavanju v notranje zadeve PI je dosegla največjo medijsko odmevnost doslej. Če se je prva skušnjava dogajala pretežno znotraj političnih telesih ZKS in druga znotraj PI, pa je tretja razprostrta pred tribunalom kritične javnosti (Habermasova sintagma).   V vsakem primeru pa gre za to, kar danes uvrščamo v rubriko 'policy education'. Tudi v času dr. Mejakove smo govorili o zakulisnih igricah, o avtonomiji raziskovalcev in o svobodi mišljenja kot o svobodi za drugačnost. Vendar pa je bila tedaj vladajoča struktura že zrahljana, sedaj pa je trdna. Tedaj pragmatična filozofija ni bila tako močna, vendar pa smo lahko odločali od spodaj navzgor, od zbora delavcev dalje.  Sedaj se lahko prične posredovanje od nekje od sredine. Komaj kakšno vlogo pri izbiri direktorja ima znanstveni svet in največjo upravni odbor PI. Tedaj je vladni interes puščal po šivih, sedaj pa se širi na vsa področja družbenih dejavnosti. 

Težnje po spreminjanju PI v operativni političnoideološki aparat podoben šoli se dogajajo občasno kot prisilno - kompulzivno ponavljanje (nem. Wiederholungszwang). Po  padcu socializma je nekaj časa veljalo, da je velikih ideologij konec. Vendar ni konec niti velikih niti majhnih ideologij.   Za  odkrivanje notranjih, bolj skritih ideologij je treba kar nekaj poguma in intuicije. Ker smo na ideologijo že pozabili ali pa jo razumemo pretežno napoleonsko v smislu obtoževanja nasprotnikov ali kvazimarksistično kot napačno zavest, je treba opozoriti, da ima  pojem ideologija še veliko število drugih pomenov. Ideologija je bila po eni strani orožje v razrednem boju; danes pa vemo, da je tudi orožje v nacionalnem, strankarskem, etničnem ali kulturnem boju. Ideologija je tudi podlaga prepričanj po Shilsu, odklonitev znanstvene objektivnosti po Parsonsu in Popperju, simbolna dejavnost po Geertzu, indirektna povezava z odnosom pravilno in napačno po Aronu. Napoleon je prvi v zgodovini imenoval svoje nasprotnike za ideologe. Za njim so to oznako uporabljali v istem pomenu tudi drugi diktatorji. Ker je ideologija v najširšem smislu proizvodnja idej, spada v jedro samoproizvodnje znanja. To pomeni, da ideologija nima samo negativne, ampak ima tudi pozitivne pomene. Zato smo v polpreteklem obdobju razlikovali med revolucionarno-napredno in reakcionarno ideologijo, medtem ko nam danes razlikovanje manjka. 

Če je ideologija v najširšem smisla spoznavna v funkcijah vrednot (npr. najstva), pa ideologija v negativnem smislu nastaja in se ohranja iz raznih drugih virov: ozke mentalitete, enoumja ali drugih oblik enostranskega mišljenja, pravilnosti mišljenja, strahu, sovražne drže nasproti drugim, nepredelanih spominov, kolektivizma in množičnih gibanj, vzhodnega ali zahodnega fundamentalizma, desnega in levega ekstremizma in polarizacije namesto pluralizacij.

Znotraj vsake stroke obstajajo sredstva za njeno uveljavitev in zaščito doseženega. To je dobro, dokler gre za obrambo pred nestrokovnimi odločitvami in slabo, kadar se s temi sredstvi blokira nadaljnja ustvarjalnost. Sicer spodbudna težnja novoveških znanosti, da bi vse razložile in rešile z lastnimi sredstvi, danes vodi v krizo znanosti. To pomeni, da so postale stroke v skrajni posledici posebne servisne dejavnosti v odnosu naročnik-dobavitelj v službi instrumentalnega razuma.  Strokovnjak je le dobavitelj dokaznega gradiva za smotre, ki so jih postavili drugi (Freudov alter ego). Ta manira se je začela v srednjem veku s strokami v službi teologije in se nadaljuje v novem s podrejanjem strok političnim, tehnološkim, birokratskim in drugim monopolnim interesom. Ker nezainteresiranega strokovnega spoznanja ni, se je treba vprašati, kakšne interese zastopa tisti, ki mu gre prvenstveno za pretekle, uveljavljene, etablirane resnice in kakšne tisti, ki zastopa Jaspersovo stališče, da resnice ni, vsi jo samo iščemo. Stroka pa ne razpolaga samo z verificiranimi trditvami, ampak tudi s takšnimi, v katere bolj verjamemo kot pa vemo za njeno resničnost. Današnje populariziranje pojma kompetence v ozadju nima razčiščene omnipotentne teorije osebnosti, čeprav je glavni cilj različnih osnovnih in srednjih šol v EU razvijanje vseh učenčevih potencialov.  

4. Kritika vsestransko socialistične in pohvala vsestransko kompetentne osebnosti v kapitalizmu

Radi bi vedeli, kako je prišlo do radikalne kritike vsestranske osebnosti na PI5, če nihče noče ostati nerazvit. Pojem vsestransko razvite osebnosti je v socializmu dobival različne  pomene. V večini primerov se izenačuje z vzgojo  delovnega človeka,  vsestranskega borca za novo družbeno ureditev  in doslednega izvrševalca nalog, ki jih postavlja komunistična partija. Na področju edukacije je bila vsestransko razvita osebnost cilj vseh šol in posebnega predmeta samoupravljanje s temelji marksizma (STM). Pri vseh teh pomenih je šlo za podrejanje osebnosti družbenopolitičnim zahtevam, za iluzijo nepremagljivosti in totalnega obvladovanja zgodovine pri spregledovanju determiniranosti z njo.

Razvoj socializma ni potrdil predpostavke medsebojnega pogojevanja brezkonfliktne družbe in posameznika. Dokler se je zdelo,  da so problemi socialistične družbe rešljivi, in dokler je  ljudstvo zaupalo  voditeljem,  je koncept vsestranske osebnost vzdržal kritiko. Škoda je, da so dokumenti ZKJ o vzgoji in izobraževanju sugerirali samoumevnost  tega ideala.  

Sintagma  vsestranska osebnost (nem. Allgemeine  Persoenlichkeit, angl. all round personality) se uveljavi šele v moderni civilizaciji.  Njene začetke lahko sledimo od humanizma in renesanse dalje.  V  industrijski družbi se uveljavi  specialist  brez  duha. Socialistična vsestranska osebnost je bila zamišljena kot  neprofesionalna.  Na isti problem kot pri VRO naletimo pri celovitem človeku,  ki prav tako ne more biti popolnoma celovit, ampak le nepopolno,  vendar čim bolj.
  
Sociocentrična vsestranost (delovanje na vseh področjih družbenega življenja, odločanje o vseh družbenih zadevah) ni samo problematična, ampak je tudi izkustveno ovrgljiva. Ideal vsestranosti je črpal svojo moč gibanja  množic iz enodimenzionalnosti  in pasivnosti. Veljalo je, da je individuum v enodimenzionalni, meščanski družbi enodimenzionalno bitje (Marcuse, 1989) kot tudi, da je po naravi aktiven že zaradi težnje po razvoju sposobnosti, če nima družbenih ovir. Toda  če ni niti objektivnih pogojev niti subjektivne motivacije (npr. delomrzništvo ali oblomovska apatija) za aktivnost,  se  le  ta sprevrže v linearno enostranost vegetiranja. Schluchter  (1994) meni, da vsaka skupina tendira k despotizmu, ker spreminja svoje člane v podobne (somišljenike) in ne-člane  v nepodobne.   V ozadju te vsestranske osebnosti je avtokratska. 

V  pojmu vsestranske osebnosti ostajajo nerešena protislovja med rodovnim  in družbenim kot tudi med obvladovanjem  zunanjega in notranjega  sveta. Kritika VRO na PI je pokazala kot prazno univerzalno  tavtologijo, ki jo lahko napolnimo s poljubno  vsebino-sebičnim genom. Paradoksalno se  zdi, da je to ne 'blamira' v očeh  povprečnega birokrata ali v premeni časov. Temporalno zlomljiva je  enodimenzionalnost VRO v  enostavni determiniranosti s političnim sistemom. Kritika VRO je bila na PI repriza Pedičkove kritike vzgojne funkcije družbe. Družba, ki ne more zagotoviti osebnosti materialnih in drugih pogojev njenega razvoja, samo sebe obsoja na stagnacijo z zamenjavo sistema, kar se je tudi zgodilo. Danes ne govorimo o vzgoji, ampak o kompetencah in se z čim bolj razvitimi kompetencami zopet istovetimo z vsestransko ali večstransko osebnostjo.        

5.	Razvojna perspektiva PI
 
Vprašanje je, ali lahko ustanova uporablja Couejevo formulo 'vsak dan nam gre bolje in bolje', da bi presegla plato lastnega učenja in postala učeča se organizacija v smislu learning organisation. Znano je, da je francoski psihoterapevt Emile Coue (1857-1926)6 svetoval bolnim posameznikom ali posameznikom s psihičnimi težavami, da naj se zdravijo ali odpravljajo težave s pomočjo tako formulirane avtohipnoze. Njegova teza je, da v primeru, kadar volja nasprotuje domišljiji, zmaga domišljija. Če pa je volja skladna z njo, se skupni učinki multiplicirajo. Jasno je, da stremljenje k čim boljšemu v strive drive sistemu (5. razvojna stopnja po Gravesu)  rabi podporo svežih energij, rabi partnerstvo, rabi kontekst. Skratka: rabi koordinatni sistem z abscisno in ordinatno osjo. Na abscisni osi smo sodelavci med seboj, na ordinatni so pa odločilni dejavniki. Odnos med državljani in državo je takšen kot odnos med raziskovalci in raziskovalno politiko. Vsakokrat se morajo raziskovalci aktivno izpostaviti  zoper sovražnike avtonomije. Avtonomija pa je bodisi zaprta ali odprto komunikacijska. Gre tudi za nesporazume v razumevanju svobode in avtonomije. Morda bi bilo treba odpreti novo glasilo, če so že odločilni dejavniki raje ukinili revijo Raziskovalec kot da bi pri upravljanju z raziskovalno sfero upoštevali določena spoznanja v njej. 

Vsi družbeni podsistemi naj bi se izboljševali po Couejevi formuli. Očitno ta deluje, če je kontekstualno, kar pomeni celostno podprta.  Naloga novega v.d. dr. Hozjana bo uvajanje managerske ideologije, timskega dela, prijavljanja na projekte EU. Vloga dr. Hozjana je koordinacija dela na PI in iskanja partnerstva po abscisni osi in mediacije po ordinatni, tako da tečejo komunikacije v obe smeri.      

Ta prispevek sem pisal z dvojno hermenevtično metodo, ker se zavedam svojega poistovetenja z raziskovalno dejavnostjo in te dejavnosti z ustanovo, ki mi jo omogočila. V tem je moje opazovanje aktualnega dogajanja z udeležbo v njem. Ni intelektualec le učitelj na šoli, ampak je tudi raziskovalec na inštitutu in če rabi šola kontekstualno podporo za nenehno izboljševanje kakovosti (permanent quality improvement), jo rabi inštitut prav tako. Oboje pa je stvar politike edukacije.

Opombe

1.	Glej v Šolskem polju – 40 let Pedagoškega inštituta, l. XVII, št. ¾, 2006 prispevke dr. 
Štrajna, Širca, Marentič-Požarnikove in Medveša. 

2. Glej posodobljeno spletno stran PI z dne 21. 9. 06. Na njej so prikazani osnovni podatki, raziskovalne skupine, aktualno, sodelavci, katalog, konference in posveti.

3.	Ne glede na različne definicije politične kulture nam pomeni dvojnost drugačnost med 
Politiko strok od spodaj navzgor in od zgoraj navzdol.    

4.	Pediček (1998) je potek kurikularne reforme šole v l. 1996-1999 kritično ocenjeval kot ne 
dovolj demokratično izpeljevano. Zavzemal se je za uvedbo verouka v šole in za ukinitev načela ločitve cerkve od države. S tem je definitivno zapustil teren marksističnega humanizma v imenu krščanskega svetovnega nazora.  

5.	Prispevki s simpozija E. Bahovec, I. Kosovela, Z. Kodelje, J. Justina, Miheljaka itd. so  
izšli v 4. številki Problemov 1985. Prispevek E. Bahovec ima značilni naslov »O konceptualnih protislovjih in ideoloških razsežnostih vsestransko razvite osebnosti«, str. 1-3. 

6.	Informacije o E. Coueju glej spletne strani www.emilecoue.com in v wikipediji.    

Literatura

- Althusser,  L., (1980): Ideologija in ideološki aparati  države. V: Ideologija in esteski učinek. Ljubljana, CZ. Str. 38-39.
- Brajša, P. (1993). Pedagoška komunikologija. Razgovor, problemi, konflikti v školi. Ljubljana, Glotta Nova.  
- Brajša, P. (1994). Managerska komunikologija. Komuniciranje, problemi in konflikti v podjetju. Zagreb, Školske novine.
- Kolenc, J. (1993). Politična kultura Slovencev. Ljubljana, Karantanija.
- Kontler – Salamon, J. (2006). Za raziskovalno čast. Delo, 3. 10. 06, str. 5. 
- Pediček, F. (1992). Pedagogika danes. Maribor, Obzorja.
- Pediček, F. (1994). Edukacija danes. Maribor, Obzorja.
- Pediček, F. (1998). Ob prenovi šole. Kritični pedagoški pogledi. Ljubljana, Jutro. 
- Žagar, I., (et al., 2006). Retorika: uvod v govorniško veščino: učbenik za retoriko kot izbirni predmet v 9. razredu devetletnega osnovnošolskega izobraževanja. Ljubljana, i2.