Mándy Gábor

Eltűnt hat magyar

UUID: 6ba1c512-c40c-11e9-8dfd-1166c27e52f1

This ebook was created with StreetLib Write
http://write.streetlib.com

Table of contents

- (A probléma)

- (A megoldás)

- (A keresés)

- (Emlékek)

- (Isten hozta Máltán)

- (Szülők és gyerekek)

- (Teljes gőzzel előre)

- (Új család)

- (Az utolsó időszak)

- (Elmúlás)

Mándy Gábor

Eltűnt hat magyar

(egy különös história)

Vázlat

(A probléma)

Bence bá. A hetvenötödik születésnapja előtt két héttel Varjasi Benedek, ismerőseinek Bence bá, kórházba került. Meg kellett műteni, de ehhez vérátömlesztésre volt szükség, mégpedig lehetőleg családon belül. Bence bának három fia volt: Kisbence, Peti és Janó. Amikor érdeklődött náluk, mind a hárman elzárkóztak a segítségnyújtás elől.

- Ezt igazán nem várhatod el tőlünk - mondta Kisbence.

- Miért nem? Mit kockáztatnátok?

- Ki tudja? Az orvosi beavatkozás mindig kockázatos.

- De nem az a nagyobb kockázat, hogy én meghalok, mert nincs vérátömlesztésre lehetőség?

- Egyrészt nem halsz meg, másrészt ez akkor sem a mi problémánk.

- Szóval nektek nem érek meg annyit, hogy egy kis vért levegyenek tőletek? - kérdezte Bence bá.

- Ez csak álprobléma - avatkozott bele a vitába Peti. - Az orvostudomány mai fejlettségi fokán biztosan tudnak művért is előállítani.

- Művért nem tudnak csinálni. De azt mondd meg, miért nem vállaljátok ezt az egyszerű segítséget.

- Ez... ez olyan ciki - szólt Janó is. - Legközelebb majd a vesénket kéred.

Ez megdöbbentette az apát. - Ezért neveltem fel őket, hogy ilyenkor se számíthassak rájuk? Ilyennek neveltem én őket? Ki nevelte őket ilyenné? - gondolta magában.

Ez az incidens jó időre elrontotta a kedvét. - Valamit ki kell találnom, hogy élni tudjak a fiaim támogatása nélkül. És lehet, hogy azért nem segítenek, mert szeretnék, ha mielőbb elpatkolnék. Hátha már ki is nézték, mit vesznek majd az örökségből.

Bence bá sokat töprengett ezen, és bár semmi kiutat nem látott, lassan belenyugodott. Ilyenek a gyerekek. Ilyen az új nemzedék. A huszonegyedik század nemzedéke.

A műtét szerencsére rendben lezajlott, a helyzetet a rendelkezésre álló idegen vérrel is sikerült megoldani. Ráadásul Bence bának alkalma volt a műtét előtt pár nappal arra, hogy önmagának is adjon egy kis vért.

A kórházban a gyerekek nem látogatták meg. Ez rosszul esett neki, de nem tudott mit kezdeni ezzel a tapasztalattal.

Amikor kiengedték, a szomszédasszonyt kérte meg, hogy menjen le a boltba. Az asszonynak jó szíve volt, amíg élt Bence bá felesége, vele is jó viszonyt ápolt. Most teljesen magára vállalta a lakásba kényszerült férfi ápolását.

Bence bának szép nagy lakása volt, az V. kerületben, ott éldegélt egyedül. A fiai ritkán látogatták meg, különösen azóta, hogy megözvegyült. Az előtt még csak-csak átjöttek egy jót enni, de most már mindegyikük a saját dolgaival volt elfoglalva. Az öreg tett-vett otthon, lassan és csendesen teltek a nyugdíjas évei.

Franci. Amikor Bence bának felülvizsgálatra kellett mennie, a kórházban összeismerkedett egy másik öregúrral. Kozma Ferenccel, azaz Francival. Az is egy hasonló történetet mesélt el. Az ő gyereke sem segített, de nekik nem vért kellett volna adniuk, csak be kellett volna hozni a fülhallgatós zsebrádióját a papa konyhájából. Nem értek rá. Amikor néhány nappal a kiengedése után a piacon véletlenül összetalálkozott a kis menyével, rákérdezett erre. A fiatalasszony, aki korábban sem ápolt különösebben jó viszonyt az apóssal, elhúzta a száját: - Minek a zsebrádió, amikor ott van a tévé a kórház társalgójában?

- De szívem, azt nem én nézem egyedül. És különben is le kellett volna mennem egy emeletet.

- Na és az olyan nagy dolog?

- Tudod, katéterrel már nem olyan egyszerű.

- De túlélte, nem?

Az volt a legrosszabb, amit a menye hozzáfűzött: - És különben is, azt hittük, hogy az apunak már nem is tetszik kijönni onnan.

Franci Rákosszentmihályon lakott, egy családi házban. Szép kertje volt, de egyre nehezebben tudta karbantartani.

- El kéne már ezt a házat adni, minek tartogatja – mondta a meny, amikor egyszer meglátogatták. – Már itt lenne az ideje, hogy a gyerekekre és az unokákra is gondoljon.

- De hát még nincs is unokám.

- Majd lesz. Gyereket könnyű csinálni, de abba a kis zuglói lakásba pottyantsuk? Még gyerekszobája se lenne.

- Jó kis lakás az – mondta Franci. – A ti korotokban én még javában albérletben laktam. Aztán felépítettem ezt a házat, minden pénzem ráment.

- Aztán most egyedül lakja. Tudja, mi ez? Önzés. Kimondom kereken.

- Önzés? És az nem önzés, hogy ki akarjátok venni a kezemből?

- Jó, nem most azonnal akarjuk azt a házat. De egy ésszerű határidőn belül.

Zoli bácsi. Franci meghívta Bence bát vendégségbe, ha már ilyen szerencsétlen módon összekerültek.

Kiderült, hogy Franci régi katonacimborája, Patkó Zoltán is épp azon a napon jött látogatóba. Hárman valóságos kupaktanácsot tartottak. Ugyanis Zoli bácsinak is volt sérelme a saját lányával szemben. A kis hölgy nagy összegű hitelt vett fel, és az apát kérte meg kezesnek. A pénz gyorsan elfogyott, a lány nem tudott fizetni (a munkahelyét hirtelen felindulásában ott hagyta, és nem talált hozzá méltó másikat). Zoli bácsin hajtották be az egész tartozást. Ez már évekkel ezelőtt történt, de az akkor megbeszélt kölcsön visszaadásáról a lány megfeledkezett.

Zoli bácsi lakása kisebb volt, a Tétényi úton lakott, panelházban. Kényelmes, és öregkorára jó is lenne, de a lányának újabb összegekre lett volna szüksége, kinézte magának az apja lakását, és felvetette, hogy adja át neki a tulajdonjogot, a lakhatást majd később megoldják.

- Ugyan, hogy tudnánk megoldani a lakhatásomat? – kérdezte Zoltán. – Ki akarod cserélni egy kisebbre? Így is alig férek bele.

- Ugyan, ugyan! Egy ilyen vénembernek elég lenne egy szoba. Tudnék szerezni érte egy garzont. És a felszabaduló pénzt elosztanánk.

- Úgy érted, hogy te meg én? Milyen alapon?

- Azon az alapon, hogy a lakásodat úgyis én öröklöm. Ez tulajdonképpen csak egy előleg.

A három öregúr arra az elhatározásra jutott, hogy a helyzetükből egyetlen kiút lenne: ha eladják mindenüket, azon a pénzen külföldre utaznak, és egyszer s mindenkorra eltűnnek a családjaik szeme elől. Öregek mindannyian, az életük idehaza sem tart már sokáig, a gyerekektől pedig nem lehet várni gondozást.

Zoli bácsit az különösen megdöbbentette, amikor a lánya egyszer felhozta a kérdést: - Ezt már régen meg akartam kérdezni, papa. Majd ha szükség lesz rá, koporsós vagy urnás temetést akarsz?

- Korai még engem eltemetni – gondolta magában, de szólni nem szólt. A lány is megszeppent azon, ahogy kicsúszott ez a kérdés a száján, de igyekezett úgy tenni, mintha teljesen magátólértetődő lenne a probléma.

Bence bá utánanézett a lehetőségeknek. Egyrészt felhívott néhány ingatlanost, és megérdeklődte, hogy nagyjából mennyit érhet a belvárosi lakása. Nyolcvan-nyolcvanöt millióért érdemes hirdetni – mondták. Ez jó lesz kezdetnek, ebből két-három évig is eléldegélhetne egy bérelt garzonban. Persze jobb lenne külföldre költözni, akkor a fiai nehezebben akadnának a nyomára, amikor pénzt akarnak kérni. De hol? A fejlett országokban hosszabb az életkor, de nehéz bevándorolni, és az ingatlanárak is magasak. Olyan ország lenne ideális, ahol alacsony árak és az általános szegénység mellett is hosszabb ideig lehetne kihúzni.

Nemsokára a másik két öreg is felbecsültette az ingatlanjaik értékét. Franci rákosszentmihályi házára 60 milliót mondtak. Ebből is lehetne már vásárolni valamit egy másik, lehetőleg messze országban.

Zoli bácsi is érdeklődött, két irodához is elment. Az egyik 27, a másik 30 milliót ígért. (Ebből még le kell vonni 2,5 %-ot.)

Ha minden jól meg, akár 175-180 milliót is összedobhatnak. Ezen már akár egy nagyobb tengerparti nyaralót is lehetne venni az Adrián.

Amikor bizalmasan megemlítették a tervüket néhány közeli barátnak (és sorstársnak), még hárman jelezték a csatlakozási szándékukat.

Gergely. Lassú Gergely fia a szerencsejáték rabja volt, egyszer nyert is valamicskét, de nem hagyta abba, és hiába nem volt szerencséje, azt remélte, hogy nemsokára mindent visszanyer. Ahogy lenni szokot, elfogyott a pénz. Elkezdett az apja nyakára járni, mert tudta, hogy annak van egy kis félretett pénzecskéje.

- Csak kölcsönbe kérem – érvelt. – Tudod, hogy megadom.

- Eddig nem nagyon adtad meg, édes fiam.

- De mindig megmagyaráztam, hogy miért nem. Valami mindig közbejött. De most nem fog. Erre a szavamat adom!

- Most nem fog közbejönni, mert nem adok pénzt.

- De apa, miért vagy ilyen szőrös szívű? Mire kell neked már az a pénz? Talán a Rivierán akarsz nyaralni? Vagy felcsíptél egy tyúkot valahol? Velem egy idős új mamám lesz?

- Ne gusztustalankodj! Előbb-utóbb úgyis te örökölsz mindent. Nem kell annyira sietni.

- Én öröklöm, rendben. De mikor? Tudsz adni valamilyen becslést?

- Arra, hogy mikor patkolok el?

- Jól van, csak csavard ki a szavaimat, de azt nézheted, mikor foglak én téged ápolni.

- Látod, ez az. Tudom, hogy rád e tekintetben nem számíthatok. Ápolónőt kell majd fogadnom. És hát az se lesz ingyen.

- Nem kell neked ápolónő. Eddig nagyon is egészséges voltál.

- És ez baj?

- Nem baj. Csak tudod ... nem normális.

Mint később kiderült, Gergely Alíz utcai lakása, a XI. Kerületben is jó állapotban van, és megér vagy negyven milliót.

Zoltai úr. Zoltai úr fiának, Zoltai Ambrusnak üzleti tervei voltak. A Csalogány utcai 3 szobás lakás nagyon jó alap lehetne egy magánszálláshoz. Ők is a II. kerületben laktak, könnyű lenne átjárni és rendben tartani. De hiába emlegette újra meg újra, az apjának nem tetszett az ötlet.

- Beköltözöl hozzánk, ott kapsz egy dolgozószobát, abban elleszel - mondta Ambrus..

- Bizony, még tévét is be tudunk tenni oda. Külön műsort lehet nézni, mi abszolúte nem zavarnánk – erősítette meg a feleség.

- Köszönöm szépen. A mostani három szoba nekem jobban tetszik – felelt az öreg.

- Nagyon sok pénzt lehetne keresni a Csalogány utcai szállással. Tele vagyok ragyogó ötlettel. Jön a sok német meg osztrák turista.

- Meg az orosz maffia, mi?

- Miért? Engem nem érdekel, hogy maffia vagy nem maffia, csak tejeljenek. És egy ideje náluk vannak a nagy pénzek – érvelt a fiú.

- Téged nem érdekel, de engem igen.

- Ha már a mi nevünkön lesz a lakás, mit érdekel az téged?

- Arról szó sem lehet, hogy a ti nevetekre írassam.

- Na jó, ezt még megbeszéljük. Ha beszámítható állapotban leszel.

Zoltai úr felzaklatva indult haza. Valamiért még vissza kellett volna mennie, de a küszöbön meghallotta, mit beszélnek róla a gyerekek.

- Kicsit majrézik még a fater – hallotta a fia hangját. – De be fogja adni a derekát. Az a lakás bennünket illet.

- Várj, majd én megpróbálom levenni a lábáról. Szép szóval – mondta az asszonyka. – Hajlanak az öregek a női kedvességre, a sokat ígérő pillantásokra. Legközelebb egy kivágott blúzt veszek fel.

- Ha arra számítasz, hogy majd beléd szeret, tévedsz. Ez olyan, mint a hamu. Nem fog lángra kapni a te szexuális vonzerődtől.

- Fogadjunk, hogy magamba bolondítom?

- Áll a fogadás.

Zoltai úr úgy döntött, hogy nem csönget be a gyerekekhez. Amit itt felejtett, azért majd eljön máskor.

Amikor tudomást szerzett a kivándorlási tervről, első szóra igent mondott. Ő is elment egy ingatlanirodába. A Csalogány utcai lakást 70 millióra taksálta a Home Depot iroda. Ezzel a közösen várható összeg megközelítette a 300 millió forintot, azaz napi árfolyamon az 1 millió eurót.

Mártuska. Két hónappal később Bence bá – szintén egy orvosi rendelőben, ami manapság valójában az idősek kaszinója – összetalálkozott Mártuskával, a nyugdíjas üzletkötővel. Beszélgetni kezdtek (Bence bá nagy társalgó volt, gyakran megszólított ismeretlen embereket). Megdöbbent, amikor kiderült, hogy az asszony is hasonló gondokkal küzd. A férje, egy nagy hírű akadémikus és üzletember, nemrég hunyt el, a gyerekek minél előbb szeretnék megszerezni a házat, az autót, a garázst és a balatoni nyaralót. Ezeket egyébként nem örökölnék simán, mivel az apa már végrendeletileg kitagadta őket, de újra és újra előhozzák a témát.

Bence bá elgondolkozott. Ha sikerülne pénzzé tenni ezeket a vagyontárgyakat, Mártuska csatlakozása önmagában is csaknem megduplázná a rendelkezésükre álló forrásokat. Ráadásul az asszony nagy segítség lenne a főzésben és a betegápolásban is.

Mivel óvatos volt, Mártuskának még nem árulta el a titkos tervüket, előbb tanácskozni akart a többi öregúrral. Elvégre egy nő csatlakozása nagymértékben megváltoztathatja a csoport belső dinamikáját. Arról nem is beszélve, hogy a pénzügyi hozzájárulásának nagysága révén egyszerre az ő kezébe kerülne az egész projekt irányítása, mindenben az övé lenne az utolsó szó. Egyelőre csak diszkréten célzott arra, hogy a nyugdíjasoknak ideje lenne összefogniuk, valamiféle csoportot, érdekvédelmi szervezetet létrehozni, nehogy túl korán meghaljanak vagy fedél nélkül maradjanak. Mártuska élénken helyeselt, és ezt Bence bá jó jelnek tartotta.

(A megoldás)

A nagy terv Mártuskától függetlenül is előre haladt. Ideje volt kiválasztani a célországot. Egy pilisi kirándulás alkalmával (ezt tartották megfelelő formának a nagy utazás előkészítésére) szóba került Ukrajna, Románia, Szlovénia, Albánia, Bulgária, Örményország, Málta és India. India tetszett volna a legjobban mindenkinek, ott annyi a szegény ember, hogy ők fel sem tűnnének. De nagyon messze van, a spórolt pénzük nagy részét már az utazás felemésztené. Ukrajna közel van, de sok a belső feszültség, időnként lövik egymást a kormánykatonák és a szakadárok, sőt egy nagyobb katonai összecsapást sem lehet kizárni Oroszország és a NATO között. Ez pedig nemcsak azt jelenti, hogy a háborús cselekmények fenyegetik őket, hanem a helyiek is ellenük fordulhatnának nagy nyomorúságukban, azt hívén, hogy előlük ették el az ennivalót. Albánia kellően szegény, de úgy vélték, hogy nehezen tudnának beilleszkedni egy muszlim társadalom életébe. Az örmények és az azeriek is egymásnak esnek időnként. A végén Málta és Szlovénia között kellett dönteni.

Málta jobb, mert messzebb van. A pénzükön Sliemában és San Giljanon is vehetnének egy apartmant, közel a tengerparthoz. Szlovénia könnyebben megközelíthető, de ott nehezebb lenne elbújniuk. Velika Polanán találtak egy 5 hálószobás apartmant 200 ezer euróért. Bence bá vállalta, hogy készít egy összehasonlító tanulmányt, amelyre a végső döntésüket alapozhatják. Értett hozzá, mivel korábban néhány évig egy utazási irodával is munkakapcsolatban állt.

Összedugták a fejüket. Zoli bácsi hevesen ellenezte Mártuska bevonását. Hogy is ne! Ha egy ilyen asszony a leszállásukkor kap egy szívhet szóló üzenetet, képes még a repülőtérről is visszafordulni.

Hosszú vita után a jogi és az anyagi meggondolások döntöttek. Egy ekkora összeget botorság lenne nem felhasználni. Franci azzal az ötlettel állt elő, hogy ha mind a hatan eladják a jelenlegi tulajdonukat, és külföldön vesznek egy közös, osztatlan tulajdonú ingatlant, és ráadásul aláírnak egy olyan nyilatkozatot, amelyben örök időre lemondanak a visszakozásról, akkor építeni lehet a megállapodásukra. Attól kezdve nem kell tartaniuk sem a kilépésekről, sem attól, hogy valamelyik mohó örökös kivásárolja a saját részét a hozzátartozó halála után.

Ez a terv sem nyerte meg mindenkinek a tetszését. Óvatosak voltak, amiatt aggódtak, hogy ha a mostani összhang felbomlik, foglyai lesznek a vállalásuknak.

Emiatt sokáig holtponton volt az ügy. Közben Bence bá előrehaladt a máltai és szlovéniai szervezetekkel folytatott tárgyalásain. Összesen 18 eladó ingatlant talált, különböző helyeken, a tengerparttól a hegyekig. A többség nem akart közel lakni a tengerhez, mert azok a helyek drágábbak voltak, és nem akarták elkötelezni magukat. Végső soron a közös lakhely megvásárlása után már csak a nyugdíjukra számíthatnak.

Ezen a ponton határozták el, hogy Mártuskát is beavatják a tervbe. Az asszony sokkal értelmesebbnek és rugalmasabbnak bizonyult, mint ahogy korábban hitték. Anélkül, hogy szóba hozták volna előtte a garanciák kérdését, ő maga vetette fel a témát. Azt javasolta, hogy kezdetnek írjanak alá egy elkötelező szerződést. Ettől a legóvatosabbak is megnyugodtak.

A szerződéstervezetet Mártuska már a következő összejövetelre elhozta. Minden pontot alaposan megtárgyaltak. Mártuska még arra is megtalálta a megoldást, hogy ha valaki menet közben ki akar költözni a közös házból, akkor a többiek fognak neki lakást bérelni, az ő helyét pedig kiadják a helyieknek vagy a tartósan ott tartózkodó turistáknak. A végső tervezetet a Baradlay és Csonka ügyvédi iroda hagyta jóvá. Abban állapodtak meg, hogy mindenki lemond a tulajdonáról, a pénzt összedobják, egy alapítványt hoznak létre, amelynek ők már csak kurátorai lesznek, méghozzá egyforma beleszólási joggal.

Nyár végére állt össze minden részlet. Bence bá és Mártuska vállalta, hogy a helyszínen keresse fel a megfelelőnek látszó házakat.

(A keresés)

Szlovéniában Velika Polana közel volt a határhoz, és a szomszédságában is volt jó néhány magyar lakta falu. Az A5-ös autópályán lehetett elérni. Mártuska autójával mentek, és dél körül értek oda. Előtte már telefonon jelezték az érkezésüket, így a tulajdonos kijött eléjük Lendvaszentjózsefig. Kiderült, hogy már évek óta próbálja eladni az ingatlant, de eddig nem sikerült. 500 ezer eurót kér, de célozgatott rá, hogy ha egy hónapon belül odaadnák a pénzt, kevesebbel is beérné.

Maga a ház szép volt, jól karbantartották, és a környezete is füves, fás, parkos. Csak azért szeretne túladni rajta, mert a gyerekei kivándoroltak Svédországba, ő is oda költözne, és onnan már nehéz lenne gondozni az itteni házat.

Bence bá felhívta Budapesten a többieket, akik aggódva várták a jelentkezését, és részletesen beszámolt nekik a lehetőségekről. Néhány fotót is készített a mobiljával, és elküldte nekik. Mindenkinek tetszett. De ilyen gyorsan nem lehetett elintézni a dolgot, és a remélt pénzből még semmi sem jött be, ezért nem dönthettek kutyafuttában. Bence bá csak azt tudta megígérni, hogy ha eladják a saját ingatlanjaikat, remélhetőleg egy hónapon belül, akkor újra jelentkeznek.

Egy hasonló házat találtak Zgornja Korenán is (hat hálószobával), de azt csak másnap tudták felkeresni, mert a tulaj aznap már nem ért rá. Addig szállást kellett találniuk. A házigazdájuk felajánlotta, hogy ingyen megszállhatnak nála, és ezt örömmel elfogadták. Lakva ismerni meg a másikat. Ez volt az első alkalom, hogy Mártuska és Bence bá egy fedél alatt töltötték az éjszakát.

Amikor Budapesten erről értesültek, nem voltak nagyon boldogok. Attól féltek, hogy az asszony és az öreg között kialakul valami személyes viszony, amitől esetleg az egész terv kútba esik. De alaptalanul aggódtak. A két idős ember tisztelte egymást, Mártuska pedig volt annyira talpraesett, hogy ha a férfi valamit akar, akkor is tartotta volna magát az eredeti tervhez.

Másnap reggel elindultak Zgornja Korena felé, az A 5-ösön. Kicsit messzebb volt a magyar határtól, de azért még elérhető távolságban. Egy kétszintes épület, kiválóan alkalmas több család számára is. A hat hálószobában mindegyiküknek lenne külön helyisége, és a két fürdőszobán is meg tudnának osztozni. Az ára 400 ezer euró, de ennek a tulajdonosa is engedne az árból, ha hamar kézhez kapná a pénzt.

Innen is felhívták az otthoniakat. Ez még jobban tetszett nekik, és úgy gondolták, hogy ha az eladó még várna néhány hónapot, ideális lakóhely lenne a számukra. Bence bá ezt közölte a tulajdonossal, aki mosolygott, de nemet mondott. Neki most kell a pénz. Függőbe hagyták a dolgot.

Két hét múlva jutottak el Máltára. Ezúttal Bence bá egyedül utazott, mert a repülőjegy meglehetősen sokba került. Két nap alatt végigjárta a legelőnyösebbnek látszó ingatlanokat, mindent lefényképezett és videóra vett. És a végén egy telekonferencia keretében a többiek is szót kaptak.

Ezen a csoportos beszélgetésen úgy döntöttek, hogy San Juliansban vásárolnak meg egy hat hálószobás lakást, 500 ezer euróért. Mivel a kalkulációjuk szerint ennek az összegnek csaknem a háromszorosával fognak rendelkezni, úgy vélték, hogy jut majd az átalakításra és berendezésre is.

Megfogalmaztak egy szándéknylatkozatot. A végén Bence bá még egyszer felhívta a budapestieket, és sorra mindegyikük kimondta az „igen”-t, a háziak nagy megelégedésére.

Ezzel a kocka el volt vetve. Először Mártuska adta el a Sasbérc utcai családi házat. Csak ezért az egy ingatlanért 183 millió folyt be. Ebből fizették ki az előleget. Utána eladta a balatoni nyaralót is, azért 44 milliót kapott. Végül a garázst és az autót is eladta, összesen 13 millióért. Így Mártuska hozzájárulása a közös ügyhöz elérte a 240 millió forintot.

Másodiknak Franci tette pénzzé a lakását. Az sem volt rossz helyen. A belvárosi lakás 60 millióért kelt el. Ez összesen már 300 millió.)

Harmadiknak Zoli bácsi szerzett pénzt. Az ő lakása csak 26 milliót ért. Aztán Gergely 40 millióval, Zoltai Laci bácsi pedig további 64 millióval növelte a közös pénzalapot. Ez már 430 millió forint volt, azaz több, mint 1 millió 300 ezer euró. Ezért már egy kisebb kastélyt lehet venni Máltán. És akkor még mindig megvolt Bence bá háza, amelyikre már ígért egy vevő 78 milliót.

Felülvizsgálták a san juliansi ház megvételének tervét, de úgy gondolták, hogy első lépésnek mégis azt választják. Aztán, ha már máltai lakosok lettek, még egyszer körülnéznek, és vagy más közelben lévő ingatlanokat is vesznek, vagy vásárolnak egy még nagyobbat, ahova együtt átköltöznek. Egyelőre a közös lakás nagyobb biztonságot jelentett.

Ameddig a kiköltözés után még nem hagyják el az országot, arra az időre Bence bá ajánlotta fel a lakását. Szűken, de elfértek. Azt a lakást az egyik szomszéd vette meg, a saját lakrészük jelentős bővítése céljával, és ő beleegyezett, hogy addig maradjanak, amíg el nem utaznak.

(Emlékek)

A következő lépés volt mindannyiuk számára a legfájdalmasabb. Ki kellett válogatniuk, hogy mit visznek magukkal. De nem is ez volt a legnehezebb, hanem annak eldöntése, hogy mit hagynak itt. Mi az, ami elválaszthatatlanul a személyiségük része lett, és mi az, ami hátrahagyható, esetleg el is felejthető. Elvégre Máltán egy gyökeresen új életet kezdenek, és a beilleszkedést esetleg kifejezetten akadályozhatja a múltba nézés.

Ez a folyamat hetekig tartott, és közben ugyancsak rászorultak egymás lelki támogatására.

Bence bá itt is iránymutatással szolgált. Azt javasolta, hogy ne arra koncentráljanak, hogy mi miért értékes a számukra, hiszen valamilyen szempontból minden értékes, hanem arra, hogy mi az, ami majd az új helyen kell, ami ott semmiképp sem nélkülözhető. Ahogy a huszadik század elején az Amerikába kivándorló magyarok is csak néhány cókmókot vittek magukkal. Egy ládában, néhány kisebb bőröndben vagy zsákban. És akadt, akinek ennyi holmija sem volt.

Mártuska is egyetértett ezzel. És hát neki volt a legtöbb tárgya. Ő biztosította az edényeket és evőeszközöket.

Mindenki vett magának 2-2 nagyobb bőröndöt, abba rakták az igazolványokat, a pénzt, az összes releváns iratot (adásvételi szerződéseket, anyakönyvi kivonatokat, banki dokumentumokat), valamint a legfontosabb ruhadarabokat, a fehérneműt, ágyneműt, továbbá egy-két nélkülözhetetlen műszaki eszközt.

Amit nem akartak magukkal vinni (régi leveleket, fotókat, a szülőkkel és a házassággal, gyerekekkel kapcsolatos emléktárgyakat, a bútorokat, a nem létfontosságú berendezéseket, a fölös ruhaneműt stb.), azt az egyik barát, Lakatos úr gondjaira bízták, azzal, hogy ezeket lassan adogassa el, és a befolyt összeget tegye el. Ez a pénz akkor kell majd, amikor valamelyikük hazautazik, valamely hivatalos ügy vagy kórházi gyógykezelés miatt.

Elkezdődött a válogatás. Ez olyan volt, mintha a Titanic fedélzetén kellett volna eldönteniük, hogy az arany nyakláncot vigyék-e magukkal a mentőcsónakba vagy a kiskutyájukat, a gyereket vagy a nagymamát. Mindenki sokszor nekifutott a feladatnak, de minduntalan kevésnek bizonyultak a bőröndök. Mindent nem vihettek el, újra és újra el kellett dönteniük minden egyes tárgy és emlék sorsát. Csak abban reménykedhettek, hogy a hátra hagyott tárgyak nem taláálnak azonnal gazdára, és minél személyesebb valami, annál kevésbé tartanak igényt rá mások.

Bence bának több zsáknyi munkaanyaga, tervrajza volt, és a saját könyvei is kitettek egy kisebb könyvtárra valót. Mártuska a férje dokumentumait, az általa írt könyvek kéziratait őrízgette, és a külföldi kollégákkal folytatott levelezése is több műanyagládát töltöttek meg, nem is szólva az értékes kísérleti eszközökről, amelyekkel hajdanán otthon is sokat foglalatoskodott. Gergely egy értékes lepkegyűjteményt hagyott hátra, de remélte, hogy azért még fog némi pénzt kapni, ha szomszéd eladja. A többiek által hátra hagyott holmik között voltak kertészeti berendezések, barkácsfelszerelések, napozóágyak és sok-sok bútordarab.

Az utolsó magyarországi napjukon, mikor már mindent eladtak, kiválogattak, kiürítettek, rendeztek egy búcsúestet. Másnapra szólt a repülőjegyük, egy útra (ez így is fejenként 60 ezer forintba került). Mindannyian izgatottak voltak. Feltolult bennük sok-sok emlék. Mindegyikőjüknek újra szembesülnie kellett azzal, hogy innen már nincs visszaút. Szomorúsággal töltötte el őket, hogy az eddigi életük befejeződött, de várakozással tekintettek a másnap elé. Holnap minden más lesz. Holnap teljesen új életet kezdenek, amelyben nem lesznek ott az örökségükért kíméletlenül harcoló gyerekek, nem kell azt érezniük, hogy a probléma egyetlen megoldása az ő minél előbb bekövetkező haláluk. Elvileg kiharcolhatnának még némi álszeretetet, ha pénzt adnának a gyerekeiknek, de hát eddig is azt tették, és lám, mire jutottak vele. Ha vége a pénznek, vége a ragaszkodásnak is. A saját gyermekkorukban még más világ volt, de az a világ már örökre eltűnt.

Emlékeket idéztek föl, a múltból, amelyik ettől kezdve örökre elsüllyed, csak a fejükben létezik tovább, és még ezt is el kell folytatniuk, hogy sikeresebben beilleszkedjenek új hazájukban.

Gergelynek voltak Amerikába szakadt rokonai, elmesélte, hogy milyen izgalommal várta a leveleket az egész család. Aztán a világháború után kaptak tőlük élelmiszert, gyógyszert és ruhát. Micsoda kincs volt az! Azok a rokonok a hatvanas években haza látogattak, és meg voltak lepődve, hogy milyen konszolidált lett az ország az ötvenhatos forradalom véres leverése után nem sokkal. Az itthoniak ugyan tele voltak panasszal a rendszerrel és a körülményekkel szemben, és a rokonoknak kellett lecsillapítaniuk őket, mondván, a háború előtt még rosszabb volt.

Az emlékek része volt az iskola, a régebbi élmények a Rákosi-korszakból, a Kádár-korszakból, a pártállamról, majd a demokratikus rendszer bevezetéséről. Franci a rendszerváltozás után önálló céget hozott létre, de nem sokáig bírta, mert már az első években jelentkeztek a maffiózók, védelmi pénzt követeltek, aztán meg az adóhivatal (akkor éppen APEH-nek nevezték) szállt rá. Franci mindent előírásszerűen csinált, de nem volt hajlandó részesedést adni egy hivatalnoknak, aki a korábbi pártösszeköttetéseit kihasználva valóságos bűnügyi hálózatot működtetett.

Mártuskának sok jó emléke volt. Ez nem véletlen. Az ő akadémikus férje mindenből a legjobbat kapta, az állami kitüntetést hamarosan követték a vezető állások. Mivel világ életükben takarékos emberek voltak, a jövedelmet nem kótyavetyélték el. (A férj egyik gyakran hangoztatott intelme az volt, hogy „ez nem lesz mindig így, gondolni kell a jövőre is”. Ő persze nem rendszerváltozásban gondolkodott, hanem az öregségre, betegségekre, háborúkra, természeti katasztrófákra.) Csak párszor fizettek be külföldi utazásokra. Igaz, a férjét konferenciákra is gyakran meghívták, a kiadásokat vagy a hívó fél, vagy a Tudományos Akadémia fizette. Ilyenkor Mártuska is vele mehetett, jutányos áron. A konferenciákat kísérő „hölgyprogramokon” számos befolyásos tudós és tudományirányító feleségét is megismerte, ezek közül is néhányan meghívták a házaspárt. A férj halála nagy tragédia volt, de Mártuska gyorsan kilábalt a letargiájából. A gyerekei már akkor jelentkeztek az igényükkel, hogy az apjuk igaztalanul tagadta ki őket. De látván Mártuska szilárdságát, egy ideig békét kötöttek. (Ehhez Mártuskának fel kellett áldoznia egy horgásztanyát. De elhatározta, hogy ez lesz az utolsó engedmény.)

Zoli bácsi ügyes kezű mesterember volt, de ő is hiába próbálkozott az egyéni vállalkozással. Olyanokkal kellett volna versenyeznie, akik lopták az anyagot, az elromlott alkatrészt szerelték vissza, és nem adtak számlát. Amikor elérte a nyugdíjkorhatárt, attól kezdve már csak a szomszédoknak dolgozott, egy üveg sörért vagy valamiféle ellenszolgáltatásért (élelemben, megvarrt ruhadarabban, takarításban). Ezzel együtt úgy érezték, hogy a csoportban való részvétele nagyon hasznos. Az elején nyilván nagyon sok javítanivaló akad, és Zoli bácsi mindenhez értett.

A cigányzenekar zenélni kezdett, és a prímás megkérdezte, hogy mi a kedvenc nótájuk. Egy darabig tanakodtak, aztán hallgattak a prímásra, aki az Akácos úton akart végigmenni. Utána Bence bá megkérdezte a prímást, hogy el tudnák-e játszani azt, hogy „Madrid határán, álltunk a vártán”.

- Sajnos, azt a nótát nem ismerem – mondta a muzsikus. - Ne játsszam el még egyszer az Akácos utat?

Az utolsó hét különben nem volt teljesen zavartalan. Néhányan találkoztak a családtagjaikkal, és nagy nehézségbe került eltitkolniuk a kivándorlás tervét. Bence bát a következő hétvégén készült meglátogatni a legidősebb fia, valószínűleg pénzt akart kérni, mint rendesen, de sikerült egy héttel elhalasztani a vizitet. Hol lesz ő már akkor! A lakás máris el van adva, az új tulajdonos félig már be is költözködött. Nagy lesz a gyerekek meglepetése.

Franci a menyével futott össze a villamoson. A nőn látszott, hogy nem szívesen beszél az apósával. Azóta tartott vele haragot, amióta kijött a kórházból. A hölgy úgy érezte, hogy Francinak már illett volna meghalnia. Egy ideig arról beszlt, hogy milyen új ruhát akar vásárolni, aztán egy megállóval korábban leszállt.

Mártuskának sem volt könnyű dolga. Elutazása előtt két nappal ajánlott levélben értesítették a mostohagyerekei, hogy igényt tartanak az autóra, garázzsal együtt. Az asszonynak nem volt könnyű megállnia, hogy közölje velük: már nincs se autó, se garázs, és a számukra már nem is lesz semmi a jövőben. Maga a mód, ahogy hozzá fordultak, az ajánlott levél, kifejezte, mennyire távol vannak tőle. Mártuska összetépte a levelet. - Mostantól kezdve más játékszabályok szerint játszunk – mondta magában.

A repülőtérre együtt ment ki a csapat. Érzéseikkel küszködve nézték az utat, minden utcától és tértől, minden reklámtáblától külön elbúcsúztak. Mindez a számukra ma délután már nem létezik. Akkortól kezdve új hazájukban, Máltán kell helyt állniuk.

A repülőgépen Bence bá igyekezett tartani bennük a lelket. Egy útikönyvből oldalakat másolt ki, ezeket osztotta szét. Térkép volt rajtuk, a legfontosabb címek és telefonszámok, továbbá olyan angol és helyi kifejezések, amelyek már az első órákban megkönnyíthetik az eligazodást. (Ezt az olvasónak is mondom: a máltai sémi nyelv, amit latin betűkkel írnak, arab, olasz, spanyol és angol hatásokkal. Páldául a király máltaiul "sultan", az Isten "Alla", a jó napot "bondzsu", a bocsánat „skuti”, a viszlát "csaó" - és így tovább. A szigetországban a máltai mellett az angol is hivatalos nyelvként működik, de a máltaiak egymás között a saját nyelvüket használják.)

(Isten hozta Máltán)

Leszállt a gép. Mikor átjutottak az ellenőrzésen, már késő délután lett. Bence bá még Budapestről három minibuszt rendelt, de ezeket nem találták. Végül egy taxis sietett a segítségükre, aki már járt Magyarországon, de a magyartudása kimerült abban, hogy „kedvesz egesz segere” meg „áz á széjp, áz á széjp”. De az angollal jól elboldogultak.

A taxis nagy nehezen szerzett egy közepes teherautót, abba belefért az összes poggyászuk. Ment a teherautó a keskeny utakon, dombról le, dombra fel, és egy óra múlva megérkeztek ahhoz a házhoz, amelyiket lefoglaltak.

Nem mindenki volt megelégedve, a mobiltelefonon látott képek alapján jobbra számítottak. A környék szép volt, de a falak kopottak, és a házon látható Szűzmária-relief nem feledtethette a karbantartás hiányait. Kicsinek találták a szobákat. Igaz, az a személyenkénti két-két bőrönd, amit magukkal hoztak, bőven elfért. Kisorsolták a helyeket, és kipakoltak. Nyaralónak nagyon is megfelelt a ház, de hogy életük végéig itt éljenek, az más kérdés volt.

Mártuska igyekezett lelkesíteni őket. Ez sikerült is. De ebben nagy része volt az asszony nőiségének, anyáskodó szeretetének, és annak a pik-pakk talpraesettségnek, amelyet már az elején megtapasztaltak.

A legsürgősebb tennivaló a bevásárlás volt. - Fejn hi ħanut? - kérdezték az utcán, a repülőn megtanult máltai kifejezéssel. - Over there – mutatta a férfi, automatikusan angolul. Jó sokat kellett gyalogolniuk, dombról le, míg a városka főterén megtalálták a szupermarketet. Minden volt, amire szükségük volt. Az első bevásárlás céljára hoztak magukkal egy kis eurót, A többit majd az otthoni bankszámlájukról vehetik ki. De az nem volt sürgős. Csak Henrik vett ki néhány száz eurót, ő is csak azért, hogy kipróbálja, működik-e a pénzkivét a helyi bankautomatából. A gép felismerte a bankkártyát, egyeztette a kódot, és kiadta a kért bankjegyeket. Ez megnyugtatott mindenkit.

Visszafelé még találtak egy orvosi ügyeleti rendelőt, egy pizzériát, és jól kibámulták magukat az öbölben, amelyben vitorlások ringatóztak. – Az már a tenger – mutatta Bence bá. Annak ellenére, hogy kevésbé felkapott helyen kerestek lakást, meglepődve látták, hogy milyen közel a Földközi-tenger. Ez nagy különbbség volt a Dunához vagy a Margit-szigethez képest.

A bevásárlás után Bence bá és Mártuska még elindult felfedezni a környéket. Amikor már elmentek, néhányan huncutul összenevettek, azon tréfálkozva, hogy az öreg máris lefoglalta magának a társaság egyetlen hölgy tagját.

De aggodalmuk továbbra is feleslegesnek bizonyult. Mártuska mindenkivel egyformán szívélyes volt, és a hat férfi között elemében érezte magát. Idős koruk ellenére felébresztette bennük a férfivágyat – bár ez megmaradt a nézegetésnél, a hasuk behúzásánál és az ártalmatlan viccelődésnél.

Bence bá mellett Mártuska másik kedvence Gergely volt, aki valósággal elolvadt, amikor az asszony elénekelte neki a népdalt, és attól kezdve „Édesgergelemnek” nevezte. Ezek a szikrák ugyan nem lobbantották lángra az öreg férfiak szívét, de melegséget okozott a keblükben.

Az élcelődés és kacérkodás mellett Mártuska a konyhában is kitett magáért. Az első vacsora különösen jólesett, pedig azt abból dobta össze, amit találomra vásároltak össze.

Éjfél felé járt az idő, mire ki-ki visszavonult a saját szobájába. Édesgergelem még elmondott egy közös imát, amelyben a Szűzanya oltalmába ajánlotta a kis társaságot, mint István király tette annak idején. Titokban azt remélte, hogy az ő szavainak több foganatja lesz. A társaság legtöbb tagja nem volt vallásos, de ők is beleegyeztek. Biztos, ami biztos.

A következő nap az ismerkedéssel telt. Fel kellett fedezniük a környéket – hol van kisebb élelmiszerbolt, hol egy pláza (ahol beszerezhetik a javításokhoz szükséges anyagokat és szerszámokat), hol a gyógyszertár, az orvos, fogorvos, a kórház. Buszjegyeket is vásároltak, és az egyik vonalon elmentek a végállomásig. Így ismerték meg a környéket. (Ugyanazzal a jeggyel jöttek vissza. Máltán a jegy 2 órán keresztül érvényes.)

Sok komikus pillantot éltek át, amíg megszokták, hogy Máltán az autók nem az utca jobb oldalán hajtanak, hanem a másikon, és a buszra is rossz helyen vártak először, sőt fel is szálltak rá, csak a sofőrtől tudták meg, hogy a másik járdán kellett volna várniuk. Az is szokatlan volt, hogy nem láttak csuklós buszt, ugyanott kellett leszállniuk, ahol felszálltak. A busz gyorsan megtelt, és a vezetők gyakran nem is álltak meg. Le kellett őket inteni, mintha autostoppolnának, és ha tele volt a jármű, akkor a sofőr csak unottan széttárta a karját.

Közben sok embert megszólítottak. Angolul mindenki tudott, nemcsak a máltaiak, hanem a turisták is. Találkoztak néhány feketével és arabbal, ők is beszélték az angolt, de a kiejtésük kissé szokatlan volt. Látszott rajtuk, hogy nem a budapesti Rigó utcai nyelviskolában tanulták a nyelvet. Amikor valami speciális dolgot kellett megkérdezniük, csak akkor vették elő a szótárat és a jegyzetfüzetet.

A rendcsinálás napokig tartott. Nem mintha nagy rendetlenség fogadta volna őket (minden szemetet elszállított az előző tulaj, és csak a legszükségesebb bútorokat hagyta ott), hanem mert azt akarták érezni, hogy ez már az ő lakásuk, az ő szobájuk, a rend a saját rendjük.

A környéken mindenféle boltot felfedeztek: egy kínai éttermet, egy pizzériát, egy könnyűbúvár-szaküzletet és egy orosz termékeket árusító boltot. Az utóbbiban megpróbálták feleleveníteni régen elhalványodott orosztudásukat.

- Szok jeszty? –kérdezték.

- Of course – felelte az orosz eladó, aki a kiejtésükön megérezte, hogy nem igazi oroszok. Végük megvették a gyümölcslevet, és vigyorogva távoztak. – Taváris utyítyelnyica, nyiktó otszúsztvujet – röhögtek, felidézve azt az időt, amikor orosz órán oroszul kellett jelenteni, hogy senki sem hiányzik.

A harmadik napon jutottak el először az étterembe, akkor is azért, hogy mentesítsék Mártuskát. Az étterem tulajdonosa megörült nekik. A nyári szezon már véget ért, megritkultak a vendégek. Úgy-ahogy tudott angolul, legalábbis azon a szinten, hogy meg tudja értetni magát a turistákkal.

Andreas nem tudta felfogni, hogy miért telepedtek le ezek a magyarok itt, éppen ebben az országban, éppen ebben a városkában. Bence bá megpróbálta elmagyarázni a helyzetet, hogy a gyerekek nem szeretik, nem támogatják őket, csak a pénzüket és a házat akarják, itt pedig újra kezdődik számukra az élet. Andreas bólogatott és nevetett, de valójában nem tudta felfogni a helyzetet. Ami tényleg felfoghatatlan.

Akármennyire érdekes is volt ismerkedni az új hazájukkal, azért voltak pillanatok, amikor rájuk tört valami mély szomorúság. Itt, a maguk vállalta száműzetésben is érezték a magányosságukat, azt, hogy már nincs családjuk. De hát erre számítottak, küzdöttek a depressziójukkal, és voltak napok, amikor úgy érezték, hogy ők állnak nyerésre. A régi családjuk elveszett, de kaptak, pontosabban építenek egy új családot, amelyikben mindenki testvér, mindenkinek ugyanaz az érdeke.

A helyi lakosokkal elemi szinten kommunikáltak, de Bence bá az egyik könyvesboltban talált egy angol-máltai társalgási könyvet, és elkezdték tanulni a legfontosabb kifejezéseket.

Megtalálták a helyi könyvtárat. Valójában a vallettai központi könyvtár helyi fiókja volt, nagyon kicsi, és Pembroke-ban, az ottani önkormányzat épületében működött. Hetente három napon volt nyitva, 2-2 órára, úgyhogy inkább bebuszoztak a központba. Ott találtak szótárakat is. Eva, a segítőkész könyvtáros kisasszony külön is foglalkozott velük.

Amellett Bence bá tanácsára megtanultak egyszerűen kommunikálni, a nyelvtani szabályok követése helyett szóláncokat alkotni. Például:

Hol? - elektromosság – bolt (Fejn? - elettriku - ħanut)

Vagy:

Hol? - pénz – automata (Fejn? - flus - awtomatiku)

Vagy:

Gyógyszer – fejfájás. (Medikazzjoni - uġigħ ta 'ras)

A választ is leíratták velük, és utána megpróbálták megkeresni a szótárban a megfelelő angol szavakat. De erre csak kivételes alkalmakkor kényszerültek, hiszen az angol is hivatalos nyelv Máltán, és a legtöbb iskolában az oktatás nyelve is az angol.

A kis csoport tagjai közül csak Édesgergelem nem beszélt angolul, a többiek többé-kevésbé tudtak kommunikálni. A legjobban Mártuska tudott, ő már a külföldi útjaikon és hölgyprogramokon megtanult mindent, amire szükség volt, és különben is jó esze volt.

Még otthon felvették a kapcsolatot a Facebookon a máltai magyarok közösségével. Hamarosan találkoztak is az egyik csoporttaggal, Lajtai Melindával. Neki amerikai férje volt, úgy került a szigetországba, de később elváltak. A hölgy addigra már annyira megszerette Máltát, hogy maradt. Egy idegenforgalmi irodában dolgozott, a Gozo nevű szigeten, de gyakran ráért, és szívesen töltötte az idejét az új betelepülőkkel. Negyvenkét éves volt, és tetszett neki, hogy az öreg férfiak a nőt is meglátták benne, szépeket mondtak, úgyszólván udvaroltak. Mártuska nem tekintette riválisnak Melindát. Más volt a szerepük. Mártuska anyáskodott velük, Melindát pedig a nővérüknek tekintették. Valójában a lányuk lehetett volna, de ez abban a helyzetben nem számított.

Melinda elsősorban a helyi programokban tudott segíteni. Kirándulásokat szervezett a környéken (ingyen, vagy kedvező áron), megmutatta az ország nevezetességeit, a Szent Pál hajótörése tiszteletére emelt templomtól a sok régi erődig, a Szűzanya tiszteletére kialakított barlangkápolnáig, a Máltai Lovagrend iratait őrző Nemzeti Könyvtárig.

Eva, a könyvtáros kislány is napi szinten foglalkozott velük. Így a hat férfira immár három nő jutott, ami egész jó aránynak tekinthető. De még szükségük volt egy hölgyre, aki jártas az egészségügyben, aki alkalmilag ápolónő is tudna lenni. A könyvtáros kislány révén ilyet is sikerült szerezni. Rosa belevaló, életvidám negyvenes nő volt, és egyedülálló. Masszírozást és gyógytornát vállalt. Nem ingyen, de mivel itt több páciense is lett, adott némi kedvezményt, és a munkát úgy ütemezte, hogy hetenként csak egyszer kellett kijönnie. Ebben Mártuska is benne volt, és a két nő összebarátkozott.

A férfiak különösen élvezték a testük karbantartásának ezt a módját. Rosa ujjainak finom érintését valóságos érzéki élményként élték át, és ez volt a maximum, amit az idegrendszerük el tudott viselni. Rosa is érezte az öregek izgalmát, és a maga részéről ezzel tökéletesen meg volt elégedve. Régebben volt egy tengerész barátja, de megcsalta, azóta Rosa a masszírozásban élte ki a testiségét. Fiatal fiúk ugyan nem kerültek a masszírozó ágyára, de a magyar csoport tagjaival szívesen belement egy kis flörtölésbe.

Melinda lett a bizalmas barátnőjük, vagy ha úgy tetszik, mindannyiuk fogadott lánya. Nem éltek a szülei (egy balul sikerült közlekedési balesetben haltak meg, még Magyarországon), ez a kapcsolat neki is feltöltődést jelentett. Amikor meglátogatta őket, mindnyájan kedvesen érdeklődtek a hogyléte felől, és ő is kikérdezett mindenkit.

Újdonsággal ugyan már nem szolgálhattak, hiszen az itteni életük meglehetősen nyugalmasan telt, de az otthoni élményeikről, korábbi munkáikról, a gyerekeikben való csalódásaikról bőséges mondanivalójuk volt. Melinda együttérzéssel hallgatta őket, de segíteni persze nem tudott. Néha azonban a meghallgatás a legnagyobb segítség. És szegényeknek csak arra volt szükségük, hogy mások is megerősítsék: jól döntöttek, amikor az otthoni rossz bánásmód miatt az elvándorlást választották, a régi család helyett egy új családot.

Az otthoniakkal minden kapcsolatuk megszűnt. Francit nem látogatták meg a gyerekei az új időpontban sem, csak egy rövid üzenetet küldtek, azt is napokkal később, hogy nem érnek rá, közbejött valami. Egy ideig senki sem érdeklődött utánuk. Aztán, hetekkel később, Mártuska mostohagyerekei üzentek, szerették volna megbeszélni az ingatlanok eladásának és a pénz felosztásának részleteit. (Ezek a vagyontárgyak már rég nem az asszony tulajdonában voltak.)

Két hónap is eltelt, mire az otthon (és hoppon) maradt gyerekeknek feltűnt, hogy valami nincs rendben. Először Mártuska mostohagyerekei fordultak a rendőrséghez. Ezzel beindult egy automatikus folyamat, ami nagyon a terhükre volt.

(Szülők és gyerekek)

A rendőrség először nem vette túlságosan komolyan a dolgot, de lassan kiderült, hogy mások is hiányoznak, és ez megszólaltatta bennük a riasztó csengőt . Hogy pontosan mi történt, azt nem tudhatták, de az egyik reggel Melinda becsöngetett, laptopjával a kezében. Felkavaró képet mutatott. Az egyik magyarországi hírportál vezető híre szerint ELTŰNT HAT MAGYAR. A kiszivárogtatott rendőrségi információkra (egy magát megnevezni nem kívánó szakemberre) hivatkozva közölték a hat ember nevét és igazolványképét, azzal, hogy jelentkezzen, aki tud az eltűnt személyekről. A cikk érzékeltette, hogy az emberrablás sem kizárt. A szökevények számíthattak a kiárusítandó holmikat őrző Lakatos úr lojalitására, de az ingatlanok új tulajdonosai esetleg beszélhetnek. Igaz, az új lakcímüket nem tudták, még az országot sem, ahova mentek. A légitársaságok adatai alapján azonban nem nehéz rájönni, hogy hova váltottak jegyet.

Mindenesetre fontos volt, hogy ne legyen nagyobb hisztéria az eltűnésükből. Ezért Melinda számítógépével a kezükben (a képernyőn látható volt a portál cikke) csoportképet készítettek. A képet elküldték a portál e-mail címére, azzal, hogy „megvagyunk, jól vagyunk, a saját elhatározásunkból jöttünk el Magyarországról, és majd ha jónak látjuk, hazamegyünk”.

Szerencsére a nyugdíjukat tovább is átutalták a bankszámlájukra. A pénz kivételének helye természetesen a városkát is azonosította Máltán belül, így számíthattak rá, hogy hamarosan találkoznak a nyomozókkal.

Két nap múlva ez is megtörtént. Két férfi csöngetett be, hogy elbeszélgessen velük. A nyomozók rögzítették a tényállást, de csak azt tudták megállapítani, hogy minden jogszerűen történt, az ingatlanok eladása, illetve az új ingatlan megvásárlása is. Bence bá megkérte a látogatókat, hogy az ügyet kezeljék diszkréten. Semmi kedvük hosszú vitába keveredni a hozzátartozókkal, akik otthon semmilyen érdeklődést és szimpátiát nem tanúsítottak irántuk. Ezt a nyomozók meg is ígérték. Más kérdés, hogy mennyire tudják betartani.

Ez után már nem kellett sokáig várniuk a gyerekek jelentkezésére sem. Kisbence (aki a három gyerek közül a legidősebb és leghatározottabb volt) felhívta az apját.

- Mi ez a hülyeség? – kérdezte közvetlen hangon. – Öreg korodra teljesen megbolondultál? Mi itt aggódunk érted, te meg csak egyszerűen meglépsz?

- Nem bolondultam meg – felelte Bence bá higgadtan. – Csak, tudod, minden ember életében vannak fordulatok, váratlan fejlemények, amik nem tartoznak másokra.

- De mi a családod vagyunk! És szeretünk! – erősködött Kisbence. – És ha valami bajba keveredsz? Egyáltalán ki az a másik öt nyugger? Látom, hogy egy csaj is van köztük. El fogják venni a pénzedet!

- Úgy érted, hogy a ti pénzeteket? – kérdezett vissza az apa.

- A pénz közös – szögezte le a fiú. – Egy család vagyunk. Most úgy érezzük, hogy megtagadtál bennünket.

- Dehogy tagadtalak meg benneteket. Ha jó szóra van szükségetek, továbbra is számíthattok rám, szeretlek benneteket. Csak pénzt nem adok többet.

Ekkor Kisbence lecsapta a kagylót. Bence bácsi még egy darabig hallózott, de utána megértette, hogy itt a vége. A beszélgetésnek is, a kapcsolatnak is.

Mártuskát feljelentették a gyerekei, azon az alapon, hogy elsikkasztotta a néhai férjjel közös tulajdont. Elindult a peres eljárás, és hónapokig tartott, de megállapítást nyert, hogy az asszony a saját vagyontárgyait adta el, a gyerekek csak a halála után juthatnának örökséghez, most már azonban semmilyen elkülöníthető és örökölhető ingatlannal nem rendelkezik, pusztán a máltai alapítványhoz van köze, de azt nem lehet elkülöníteni, a hozzájárulását sem ő, sem az örökösök nem vonhatják vissza.

Hasonló konfliktusok játszódtak le a többiek esetében is. Egyetlen ember volt a kivétel, Zoltai úr, vagyis Laci bácsi, akinek az eltűnését még mindig nem fedezték fel a gyerekek. Valamit hallottak ugyan a tévében, és a rendőrség is hivatalosan értesítette őket, de a levél kézbesítése idején éppen külföldön tartózkodtak, és mire visszatértek, a szomszéd a sok reklámlevéllel együtt tévedésből a hivatalos értesítést is kidobta a szelektív hulladékgyűjtő kukába, az apjuk pedig nem érdekelte őket különösebben.

A nyugdíjasaink egészségileg jól voltak, sokat pihentek, a helyi patikában még a magyarországi vényeket is ki tudták váltani (az orvos aláírását és javaslatát elismerték, csak fizetniük kellett a gyógyszerért), a pótlásról pedig Melinda orvos ismerőse szívességből intézkedett, külön vizsgálatok nélkül.

Addigra már a városkában is elterjedt az eset híre, és többségben voltak azok, akik velük szimpatizáltak. A helyi újságban nagy interjú jelent meg, egy csapásra híressé váltak. Attól kezdve már a boltokban is felismerték őket, és mosolyogva szolgálták ki az ungeriżiket.

A magyar közösség mellett egy helyi nyugdíjas csoport is felkarolta az ügyüket, meghívásokat kaptak, élménybeszámolókra kérték fel őket, sőt, még egy rokonszenvtüntetést is tartottak mellettük a magyar konzulátus előtt.

Az örökösök is szereztek támogatót azonban, méghozzá a diplomáciai és külkereskedelmi vezetők között. Ezáltal a magyar nyugdíjasok eltűnése a két ország hivatalos kapcsolatát is befolyásolta. De a máltai hatóságok kitartottak mellettük, hangsúlyozva, hogy nem kívánnak fellépni olyan személyek ellen, akik ezt az országot választották új hazájuknak. Addig tartott a kötélhúzás, amíg a máltai törvényhozók megszavazták a magyar menekültek (mert menekülteknek tekintették őket) máltai nyugdíját. Épp időben, mert közben a magyar Országgyűlés olyan törvényt fogadott el, ami alapján a nyugdíj folyósítását felfüggeszthetik olyan magyar állampolgárok számára, akik ellen Magyarországon peres eljárás folyik. Mivel a máltaiak jóvoltából épp a megcélzottakat nem sújtotta ez már a magyar jogszabály, a törvény ellen a nyugati országokban dolgozó gyerekek nyugdíjas szülei körében keletkezett a legnagyobb felháborodás. Attól kezdve bármikor elveszíthették a nyugdíjukat, ehhez elég volt egy vízszámlatartozás miatt indított behajtási eljárás. Az ellenzéki sajtó később „Lex Bence bá” néven hivatkozott az inkriminált törvényre – amit szerencsére az Európai Bíróság évek múlva meg is semmisített.

A gyerekek által indított háború egyik frontja jogi természetű volt. Bence bá három fia megpróbálta beszámíthatatlanná nyilvánítani az apát, és ezen az alapon érvényteleníteni az általa aláírt szerződést. Az az ügyvéd azonban, akit először felkerestek, felvilágosította őket, hogy ez a vád nem állna meg, hiszen amit az öreg az utóbbi hónapokban tett, világosan mutatja, hogy szellemi és döntési képességeinek teljes birtokában van. Lehet, hogy irigy, az is lehet, hogy igazságtalan velük szemben, de semmiképpen sem bolond. Jól tudja, mit miért tesz. Bármiféle orvosi vizsgálat csakis erre az eredményre jutna. Akkor a gyerekek egy másik ügyvédhez fordultak, de az is ugyanerre a következtetésre jutott. A gyerekek mentek tovább, és közben olyan tényeket fabrikáltak, amelyek az apjuk elmeállapotának romlását voltak hivatva bizonyítani. Egy tanút is megfizettek, aki azt állította: látta, hogy Bence bá az erkélyén egy cserepes virágot falatozott. Végül egy ügyvéd. akinek a nevéhez már több gyanús eset fűződött, egy jelentős előleg ellenében vállalta az ügyük képviseletét. (Mondanunk sem kell, hogy ez az előleg is kölcsönből származott.)

Bence bá nem fogadott ügyvédet, hanem egy szokatlan ajánlatot tett. Jelezte, hogy bármikor kiáll egy nyilvános intelligenciatesztre, ha ezt a gyerekek is vállalják. Az ajánlat kiszivárgott (miért épp ez ne szivárgott volna ki?), és a szellemi párbaj híre utat talált a sajtóba, majd a sajtóvisszhang hatására az egyik kereskedelmi csatorna révén a tévébe is. (A gyerekek a közvetítés tiszteletdíjából akarták megadni az ügyvédi előlegre fordított kölcsönt.)

A megállapodás szerint először egy random intelligenciatesztet végeztek, majd válaszolniuk kellett az egymás által feltett speciális kérdésekre.

Az intelligenciateszt döntetlennel végződött. A műszaki jellegű kérdésekre a gyerekek adtak több helyes választ, a logikai és műveltségi kérdésekben viszont Bence bá bizonyult jobbnak. A gyerekek még reménykedtek benne, hogy végül ők győznek, de a műsorvezető már az első rész végén rámutatott: Bence bá válaszai egyértelműen arra utaltak, hogy szellemileg tökéletesen beszámítható.

A gyerekek speciális kérdése abból állt, hogy elsoroltatták az apjukkal a jelenlegi népszerűbb zenekarok nevét. Ez a téma nem érdekelte Bence bát, de a véletlen folytán emlékezett rá, hogy nemrég volt egy BénaBéni nevű együttes által tartott koncert, aminek a plakátját észrevette a pesti villamosmegállóban. A nézők nevettek, a műsorvezető elfogata a választ, de megjegyezte, hogy nyugdíjasoktól nem fair ilyeneket kérdezni.

Bence bá következett. Ő megkérdezte, hogy a gyerekek mikor hoztak neki utoljára ajándékot. Erre nem tudtak válaszolni, és ezzel örökre elveszítették a nézők szimpátiáját.

Kisbence ezután támadólag lépett fel. Megkérdezte, hogy az apjának „megvolt-e Mártuska”. (Magyarra fordítom: magáévá tette-e az asszonyt.) Bence bá nem jött zavarba. Azt válaszolta, hogy nem, az ő kapcsolatuk plátói, de ha a hölgy kész lenne a házasságra, örömmel elvenné feleségül, és az esküvőre máris szeretettel meghívja mind a három fiát.

A közönség nagy tapsban tört ki, Mártuska elpirult. Amikor őt is megkérdezték, hogy hozzá menne-e Bence bához, azt válaszolta, hogy bár nagyon kedveli Bence bát, szeretetre méltó úriembernek tartja, de nem kíván újra férjhez menni, egy férj miatt nem akarja elveszíteni öt másik férfi barátságát.

A tévészereplés a magyar közvéleményt is az öregek mellé állította, a három gyerek pedig minden esélyét elveszítette az esetleges per megnyerésére. Ráadásul az adást látva az ügyvéd is visszalépett. Az előleget – a költségeire hivatkozva – nem adta vissza.

Kudarcra volt ítélve Mártuska gyerekeinek abbeli próbálkozása is, hogy érvénytelenítsék az apjuk kitagadó nyilatkozatát, és ezen keresztül az ingatlan eladását. Újra megvizsgálták az apa eredeti vádjait, miszerint a gyerekek kábítószer-kereskedésbe keveredtek bele. Ráadásul az apa akkori ügyvédje felmutatott egy nyilatkozatot, amelyben a gyerekek elismerték a vádat, annak fejében, hogy az apa nem indít eljárást ellenük, és egyben rábízták, hogy milyen javakban részesíti őket. Az ügyvédnek csak annyit kellett kérdeznie: Ez az aláírás itt az önök aláírása?

Zoli bácsi reménybeli örökösei voltak a legrámenősebbek. Nem sajnálták a pénzt, hogy felbéreljenek egy verőembert, aki becsöngetett a ház kapuján, azzal a céllal, hogy kicsikarja az öregből az örökséget vagy egy ennek megfelelő nyilatkozatot. Franci azonnal hívta a máltai rendőrséget, de az idegen az elutasító választ követően nekiesett Zoli bácsinak, és a dulakodásban eltörte az orrcsontját, és számos egyéb sérülést is okozott az állán és a vállán. A lármára előjött Mártuska is, és megpróbálta leszerelni a támadó indulatait. Addig húzta az időt, amíg kiérkeztek a rendőrök, és letartóztatták a kigyúrt fiatalembert. A kihallgatás során kiderült, hogy ki ő, és kik bérelték fel. A máltaiak értesítették a magyar hatóságokat, akik őrizetbe is vették a felbujtókat. A nyomozás azonban megrekedt, mert a legfelsőbb ügyész úgy találta, hogy az ügy sértené a magyar igazságügyi intézmények szuverenitását. (És különben sem tetszett neki, hogy a máltaiak korábban a „disszidensek” javára döntöttek.)

Zoli bácsi a Mater Dei kórházba került (ez az apró szigetország egyetlen közkórháza), és a támadást megúszta egy kisebb arcműtéttel. A helyi újságok kérdésére azt felelte, hogy ez az eset utólag is megerősítette azt a meggyőződését, hogy ilyen gyerekektől bölcs dolog volt megszabadulni.

Az interjú tovább növelte a magyar nyugdíjasok népszerűségét. Zoli bácsi ágyánál megjelent egy 68 éves özvegyasszony, név szerint Elene (az egyszerűség kedvéért hívjuk Helénának), és felajánlotta, hogy magához veszi és gondozza. Zoli bácsi megörült az ajánlatnak, de nem merte elfogadni, mert attól tartott, hogy ezzel meglazulna a kapcsolata a többiekkel. Végül Heléna úgy döntött, hogy inkább ő költözik be a magyarok közé. (Mondanunk sem kell, hogy ez is nagy sajtóvisszhangot kapott, napokig cikkeztek a két ember öregkori egymásra találásáról.) A többi nyugdíjas nem ellenezte Heléna megjelenését, még Mártuska is megbarátkozott vele, és azt mondta róla, hogy „nagyon aranyos”.

Ily módon kiegyenlítődött a nemek közötti egyensúly. Az öt férfira immár öt nő jutott: Mártuska, Eva (a könyvtáros), Melinda (a magyar), Rosa (a masszőz) és most Heléna. És igazából csak Heléna és Zoli bácsi vonzalma volt személyre szóló, a többiek mindenkivel jó viszonyt alakítottak ki. A különös együtt élés felkeltette a bulvársajtó figyelmét is. Több helyről (még Amerikából is) jöttek riporterek, hogy elbeszélgessenek a magyar menekültek különös poliamorikus viszonyairól, természetesen sok-sok fényképpel. A csapat tagjai kis túlzással az egész világon ismertté váltak. (Megjelent róluk egy regény, egy képregény, sőt, még egy társasjáték tervezőit is megihlette a történetük.)

Ha összehasonlítjuk ezeknek a férfiaknak a magyarországi és máltai helyzetét, azt kell megállapítanunk, hogy az önkéntes emigráció körülményei között sokkal kevesebb frusztrációban és sokkal több örömben volt részük. Már maga az a tény, hogy egymásra találtak és támogatták egymást, új perspektívát hozott a számukra. A közös szállás ugyan nem volt olyan komfortos, mint amit hátrahagytak az óhazában, a jó társaság bőven kárpótolta őket.

Korábban említettük, hogy azoknak a tárgyaknak az eladásából származó összeg, amelyeket nem tudtak vagy nem akartak magukkal hozni, azt a célt szolgálta, hogy ebből fedezzék az esetleges magyarországi tartózkodásuk vagy gyógykezelésük költségeit. Lakatos úr, a lojális barát a tárgyak egy részét értékesítette, és a pénzt a rendelkezésükre bocsátotta.

Legelőször Francinak volt szüksége erre, egy általános orvosi felülvizsgálat alkalmával. Ezt az utazást titokban tartották, mert nem akarták felkelteni a média érdeklődését. Csak akkor interjúvolhatták meg az újságírók, amikor már visszaindult. Minden rendben le is zajlott volna, ha nem épp akkor jön haza Franci lánya egy marokkói nyaralásról. Megkérdezte, mi ez a felhajtás. Megmondták. Odasietett, és még a sajtóértekezlet utolsó percében bekiabált. Azt kiabálta, hogy az apja már 10 éves korában molesztálta.

- Erről most hallok először – mondta Franci. - Természetesen egy szó sem igaz belőle, de állok elébe bármilyen vizsgálatnak. Az anyát már nem lehet megkérdezni, mert nem él, de kérdezzék meg a szomszédokat, a szomszéd gyerekeket. Mindannyian tanúsítani fogják, hogy egy szerető apa voltam, a válásunk után is igyekeztem kivenni a részem a neveléséből, a továbbtanulását szorgalmaztam, és anyagilag is támogattam.

A hátra hagyott tárgyak közül Lakatos úr sokáig visszatartotta a leveleket, fényképeket és filmeket. Jó érzékkel. Mert minél többet beszéltek és írtak a szökevény nyugdíjasokról, annál nagyobb érdeklődésre számíthattak ezek a személyes dokumentumok. A hír eljutott egy magyar származású amerikai milliomoshoz, James Karpatihoz, aki 500 ezer dollárt ajánlott fel a gyűjteményért. Lakatos úr felhívta őket, és megkérdezte, hogy ne próbálja-e még följebb srófolni az árat. Ők azonban örömmel elfogadták az összeget, hiszen ennek révén lényegesen növelhették a közös tőkéjüket. Azért a közös tőkét, mert már a kezdet kezdetén megfogadták, hogy minden bevétel közös lesz, függetlenül attól, hogy az adott összeget ki szerezte. Nem ők gyarapodnak, hanem az alapítványuk.

Egy társaságnak számítottak már. Egy család voltak, akiket szoros érzelmi szálak fűztek össze. Most és mindörökké.

(Teljes gőzzel előre)

Az eddig megtakarított pénzt és a Mr. Karpatitól kapott összeget el kellett költeni, hiszen ha a tulajdon nem is, a készpénz arányosan felosztható és elvben örökölhető volt. És különben is szerettek volna egy komfortosabb új lakhelyet.

Úgy beszélték meg, hogy ez nem egy ház lesz, hanem több kis házacska egymás közelében. Ezáltal megőrizhették a privát szférájukat (ez különösen Zoli bácsi és Heléna számára volt fontos, mert ők már gyakorlatilag házaspárként viselkedtek), de az egymáshoz tartozás is megmaradhat.

Máltai barátaik segítségével (ebben már egy ingatlanos hölgy, bizonyos Alexandra is segédkezett) végignézték a kínálkozó lehetőségeket. Végül a Szent Pál öbölben, a tengerparthoz közel találtak egy alkalmas helyet, és találtak kivitelezőt is, aki jutányos áron elkészítette a terveket az ünnepelt magyaroknak.

Nagy lendülettel láttak munkához, úgy érezték, az új életük megalapozása folyik. Csak arra kellett vigyázniuk, nehogy megbetegedjenek, mert akkor elölről kezdődnek a jogi procedúrák. A tartalék pénzüket egy fel nem osztható alapba fektették, és ettől kezdve a mindennapi kiadásaikat a máltai nyugdíjukra kellett korlátozniuk. Hosszú procedúra után Strasbourgban sikerült elérniük a magyarországi nyugdíjkifizetésük felfüggesztésének feloldását, tehát onnan is egy jelentős összeg ütötte a markukat. Becsületesek voltak, a változást bejelentették a máltai hatóságoknak, de azt a választ kapták, hogy onnan is tovább kapják a nyugdíjukat, hiszen a magyar hatóságokban továbbra sem lehet bízni. A megállapodásuk értelmében ez is a közös alapba ment, és egy olyan nyaralót vettek rajta, amit szükség esetén pénzzé tehettek, és azt a pénzt már eloszthatták személyenként. De ehhez kellett a közös határozat, és azt csak majd a helyzet ismeretében hozzák meg.

Bence bá javaslatára az új épületek kialakításakor elfogadták, hogy a legnagyobb, legtágasabb és legjobban felszerelt házat Mártuska használatába adják, már csak annak honorálására is, hogy messze ő járult hozzá a legnagyobb összeggel az áttelepülés költségeihez. Mártuska ezt elfogadta, de azzal, hogy természetesen az a ház is mindannyiuk rendelkezésére áll majd, hiszen nélkülük ő sem jött volna ide.

(Új család)

A legnagyobb változást az jelentette, hogy – szintén Mártuska ötletére – egy árvaházat is létrehoztak. Ők voltak az árvák nagyszülei, a szülőket pedig a baráti körből toborozták. Addigra már ők lettek a helyi társadalom egyik viszonyítási pontja. Több százan segítették őket a beilleszkedésben, és ezt meg akarták hálálni. A szimpatizánsok között sokan akadtak, akik szerepet vállaltak ebben a különös árva-ellátó intézményben, amely már a máltai szociális rendszer szerves részévé vált, a szakmai ellenőrzést a máltai népjóléti hatóságok látták el.

Az árvák részben máltaiak voltak, részben Afrikából és Ázsiából menekült gyerekek (még nem szűnt meg a menekültválság), és akadt néhány szülő nélküli gyerek Magyarországból is.

Mindannyian vállaltak négy-öt gyereket, akik bizalommal tekintettek rájuk mint tiszteletbeli nagypapákra és nagymamákra (mert ezt a szerepet Eva és Melinda is örömmel vállalta, nem beszélve Helénáról, aki nagyon ambicionálta, hogy ha már öreg korukra nem lehetnek közös gyerekeik, legalább közös unokáik legyenek).

Az árvaházban tevékeny és vidám élet folyt, és ettől valóban úgy érezhették a szökevény nyugdíjasok, hogy megfiatalodtak, mindennapjaik értelmes feladatokkal teltek meg. Ha pedig elfáradtak, akkor nyugodtan ledőlhettek, mindenki tiszteletbe tartotta a pihenésünket. A kis unokák egymást is csendre intették, mondván, „a nagypapa alszik, nem szabad zavarni”.

A magyar nyugdíjasok által alapított árvaházról többször jelent meg riport a máltai, a magyar újságokban, de a nemzetközi sajtóban is. Ezek közül a legnagyobb érdeklődést a National Geographic Magazine képes beszámolója keltette, ami után szinte az egész világról kaptak gratuláló vagy érdeklődő leveleket.

Szó volt arról, hogy az intézményt az ENSZ égisze alatt működtetik tovább, de ebbe már csak úgy egyeztek bele, hogy ők hatan (plusz a helyben csatlakozók) együtt maradhatnak, és az intézményhálózat többi részének igazgatásában nem vesznek részt. Végül úgy oldódott meg a probléma, hogy az ENSZ a máltai hatóságokkal együtt építette ki a „magyar típusú” árvaházak nemzetközi hálózatát.

(Az utolsó időszak)

A magyar nyugdíjasok fölött is múltak az évek, megöregedtek, egymás után ünnepelték meg a nyolcvanadik, nyolcvanötödik születésnapjukat (ezen rendszeresen részt vettek a sajtó riporterei), és egyre gyakrabban fordult elő, hogy valamelyiküknek kórházba kellett vonulnia.

Először Franci egészsége romlott meg, olyan vesebetegség támadta meg, ami miatt ki kellett vennie a veséjét. Amikor erről megjelent egy cikk, akkor a máltai rajongók közül többen is felajánlották az egyik veséjüket, de ez sem oldotta volna meg a problémát. Franci haldoklott, a betegágyánál felváltva őrködtek az új családjának barátai.

Franci fia és menye is megérkezett, és megkérdezték tőle, hogy van-e még mód a tulajdonrészének elkülönítésére. Franci közölte velük, hogy nincs, az eredeti szerződésben mindannyian lemondtak a részükről. Erre a fiú és a meny a legközelebbi repülőgéppel visszautaztak, nem érdekelte őket tovább az öreg sorsa.

Egy újságíró is megjelent, vállalta, hogy elbeszélget a beteggel, és a történeteit könyvben jelenteti meg. Franci némi töprengés után vállalta az interjút, de csak az első néhány beszélgetésrhez volt ereje.

Beszélt a feleségéről, arról, hogy hogy szerették egymást, és amikor egy influenzajárvány elvitte, a fia még csak tízéves volt, attól kezdve ő nevelte. Ez volt élete legnehezebb szakasza, hiszen a családjában senki másra nem tudta rábízni, ő maga is elárvult már, a feleségének a családja pedig nem kedvelte Francit. Napközben dolgozott, majd rohant az iskolába, otthon is foglalkozott a gyerekkel, és mindennel ellátta, amire szüksége volt. Amikor kamaszodott, óvta a rossz barátoktól, de nem sok sikerrel. Olyan társaságba került, amely időnként piaci és áruházi lopásokba keveredett, és bár Franci fiára semmit sem lehetett rábizonyítani, kitartott a cimborái mellett, és amikor az egyik galerit felszámolták, csatlakozott egy másikhoz. Dohányzott, rákapott az ivásra, rendszeresen kimaradt, és egy szexbulin ismerkedett meg azzal a lánnyal, akit később elvett feleségül. Francinak kezdetben szimpatikus volt a kislány, de érezte rajta, hogy ő is züllésre hajlamos, és semmiképpen nem fogja visszatartani a férjét a törvénytelen cselekedetektől.

Mindketten meglehetősen szívtelenek voltak Francival szemben. Ebből következett az az eset, amit már a történetünk elején említettünk, a táskarádióval kapcsolatban. Ettől kezdve Franci fokozatosan eltávolodott a gyerekétől és a menyétől, érezte, hogy semmiben nem számíthat rájuk. Amikor összetalálkozott Bence bával, felvillanyozta a lehetőség, hogy ez ellen a lehetetlen állapot ellen tehet valamit. Hogy kivonhatja magát az örökös megaláztatásokból. Hogy túljárhat az eszükön, és új életet kezdhet. A máltai kalandot egyáltalán nem bánta meg, az új élet valóban sokkal jobb volt, mint a régi, és azt tapasztalta, hogy öreg korban is végre lehet hajtani ilyen hatalmas változtatásokat.

Sajnos a beszélgetések nem folytatódtak, Franci állapota egyre súlyosabbá vált, és nemsokára már beszélni sem tudott. De a társaira és a segítőire még rá tudott mosolyogni, amikor utoljára meglátogatták. Ez volt a többiek utolsó élménye az öregről.

Az ilyen szomorú események egyre gyakrabban bekövetkeztek. A máltai újságíró a Francival való beszélgetésről röviden beszámolt a lapjában, de elhatározta, hogy a könyvébe beleveszi a többiekkel folytatott interjúkat is. Mindent meg akart írni erről a szokatlan vállalkozásról, a részvevők korábbi és itteni sorsáról. Úgy érezte, ezzel a könyvvel igazságot szolgáltat a rossz helyzetben lévő öregek ügyének, és a könyv nemzetközi sikerében is bízott.

Két évig nem történt semmi, csak folytatódott az árvaházi projekt. Külföldre is szerveztek kirándulásokat, elsősorban Görögországba, Szerbiába, Olaszországba és Németországba. Amerika túlságosan messze volt ahhoz, hogy azt is tervbe vegyék, de szerencsére Karpati úr ebben is segített. Összehozta őket néhány jótékonysági szervezettel, ők meghívták a társaságot, Karpati pedig beszállt az út finanszírozásába. (Közben már kiadta a dokumentumkötetet, amelynek anyagáért olyan sokat fizetett. Ez az út tehát részben az ő könyvének promóciója is volt.)

(Elmúlás)

Minden történetnek vége lesz egyszer. Ennek a történetnek úgy lett vége, hogy az öregek lassan elhaláloztak. Elsőnek Franci ment el, az interjú kapcsán erről már szóltunk. Máltán temették (ebből a célból egy külön kis emlékparcellát alakítottak ki). A temetésén nem volt jelen sem a fia, sem a menye.

Azután Zoli bácsit érte szélhűdés, 88 éves korában, kirándulás közben. Mire megérkezett a segítség, már nem élt. Őt is ugyanabba a parcellába temették. Heléna egészen megtört. De nem költözött el, a magyar nyugdíjasokat már a saját családjának érezte.

Zoltai úr az utcán esett el. 84 éves volt, combnyaktörést szenvedett, kerekes székbe kényszerült, és fizikailag egyre jobban elgyengült. Még néhány hónapig kitartott, a többiekkel felelevenítette kalandos öregkorát. Vele is készült egy hosszabb életrajzi interjú, amelyet a máltai televízió máltai nyelvre fordítva sugárzott. A temetésén több száz szimpatizáns jelent meg.

Édesgergelem 87 évesen a tengerbe fulladt. Bement, úszott is, de egyszer csak eltűnt. Később többen említették, hogy előtte erős fejfájásról panaszkodott. A holttestét megvizsgálták, és az orvos azt állapította meg, hogy sztrókot kapott úszás közben. Mártuska sokat sírt érte, mert közel állt a szívéhez.

Bence bá és Mártuska összeköltöztek. Most kiélhették az egymás iránti vonzalmukat. Csak azt fájlalták, hogy ehhez a többiek elhalálozása adta meg a lehetőséget. Nagyokat sétáltak a tágas parkban, kéz a kézben, és az együtt töltött évekről beszélgettek. A fotoriporterek több érzelmes fényképet közöltek róluk a sajtóban és az interneten. Heléna kitartott mellettük, békében és nyugalomban élt a három öreg.

Aztán jött egy influenzajárvány, és elvitte Bence bát. Kilencvenéves volt. Ez Mártuskának olyan volt, mintha a fél karját vesztette volna el. Ha Mártuska volt a motor, Bence bá volt a mérnök. Ketten vitték végbe az egész máltai projektet. Ekkor Heléna is kiköltözött.

Így már csak Mártuska néni maradt. Úgy látszik, benne volt a legerősebb az élnivágyás. Élt, éldegélt, egyedül, az árvaház nagy örege lett, valóságos matróna, aki, bár a fizikai erejét nagy mértékben elvesztette, még mindig az egész vállalkozás központja maradt. Aztán 98 éves korában elhatározta magát egy utolsó nagy kalandra.

Mártuska nénit a barátai megpróbálták lebeszélni arról, hogy ilyen állapotban belevágjon valami kockázatos dologba, de ő hajthatatlan volt. Az ingatlant az árvaházi alapítványra ruházta át, de fenntartott magának annyi pénzt, amelyből még néhány évig elélhet. És az öregasszony Nepálba utazott.

Ő is beteg volt már, alig tudott járni. De elvitette magát az Annapurna nevű csúcs közelébe. A könyvtári tanulmányaiból már tudta, hogy Pokharából fenséges kilátás nyílik erre a rendkívüli hegyre. (A többi lehetőség Beni, Deurali, Kushma és Rampur volt, de ő Pokharát választotta.)

Kivett egy házikót, beburkolózott, és kiült a verandára. Onnan nézte nagy, tiszta szemekkel a csúcsot.

Akik látták, azt állítják, hogy Márta néni szavakat mormolt, és hallgatta a választ. Ő és a hegy beszélgettek. Egy olyan nyelven, amelyből a helyiek nem értettek egy kukkot sem.