Mándy Gábor

Hihetetlen történetek

Az Olvasó figyelmébe:

Eredetileg verseket írtam, mert nem szerettem

hosszú ideig vacakolni a fogalmazással. Ehhez

viszont koncentrálni kel ett. És amikor már nem

volt elég energiám a koncentráláshoz, elkezdtem

prózákat írni. De ezek is nagyon rövidek, pár

oldalnál egyik sem hosszabb.

Ha valakinek ez nem elég, olvassa el még

egyszer!

Köszönetnyilvánítás

Életművemet azon személyeknek ajánlom, akik nélkül nem jöhetett

volna létre:

* Apámnak, aki nélkül én sem jöhettem volna létre;

* Anyámnak, aki özvegyen is felnevelt, és végig aggódott, hogy

valami butaságot csinálok;

* a Nagybácsinak, aki elmesélte, hogy régebben még ennél is

rosszabb volt;

* a Zsandár kutyának, aki, miután megsimogattam, a fenekembe

harapott, és ráébresztett arra, hogy jóért nem mindig lehet jót várni;

* a Tanító néninek, aki bízott benne, hogy előbb-utóbb csak megjön

az eszem;

* a Tornatanáromnak, aki belenyugodott abba, hogy tigrisbkufenc

nélkül is fel lehet nőni;

* Első szerelmemnek, aki megtanított a csalódások elviselésére;

* Feleségemnek, aki a válással lehetővé tette, hogy törvényesen

más asszonyokat is kipróbáljak;

* Kolléganőmnek, akitől megtanultam, hogy házasságon kívül is

létezik házasélet;

* Főnökömnek, aki őrmester-stílusával kárpótolt azért, hogy nem

voltam katona;

* A Nyugdíj Intézetnek, amely alkalmat adott rá, hogy végre

elkezdhessek élni;

* Pszichiáteremnek, aki meggyőzött róla, hogy nálam sokkal

bolondabbak is vannak;

* Urológusomnak, aki elmagyarázta, hogy hetven fölött már

normális, ha nem áll fel, de csöpög;

* Végül az Úristennek, aki ezt az egész cirkuszt kitalálta.

Az író ebédje

Már kezdett beesteledni. Az ösvény előtt csikorogva fékezett a

kopott Ford. Egy kicsit hátrált, aztán a vezető, fekete

műbőrkabátban, kiszállt, köpött egyet, odasétált a

csomagtartóhoz, és felnyitotta. Behajolt, kihúzott egy pokrócba

takart nagy tárgyat, és szuszogva bevonszolta a fák közé. Kis idő

után visszatért, kivett egy ásót, körülnézett, és visszasétált az

erdőbe.

Ugyanabban az időben, a fenti helyszíntől 380 méterre,

egy biológiatanár visszatette a lencsevédőt a tükörreflexes

fényképezőgépére, ivott egy kortyot a kulacsából, berakta a

jegyzeteit a táskájába, a táskát a vállára vette, és elindult az

erdő széle felé. Jó napja volt, több mint ötven különböző

növényről, virágokról és gombákról sikerült jó minőségű fotót

készítenie.

Az író mindezt sokkal részletesebben írta le,

mesterségének szabályai szerint. Elmúlt dél, megéhezett. Azt

mondta magában: „Ezt így hagyom. Majd ebéd után javítgatok

rajta.“

De aztán rájött, hogy amit egyszer leírt, azon már nem

lehet változtatni. A műbőrkabátos elkövette, amit elkövetett,

oda utazott az erdőhöz, már bent van, a saját jogán létezik. Ha

egyszer bőrkabát van rajta, akkor már nem viselkedhet úgy,

mintha mackónadrágot viselne. Ha egy kopott autóval jött,

akkor már nem jöhet biciklin. Ha kivett egy takaróba burkolt

tárgyat az autóból, akkor már nem vehet ki horgászbotot. Nem

hazudtolhatja meg magát. Ugyanígy, a tanárnak ott kell lennie,

ha egyszer oda ment, ugyanaznap nem viheti a diákjait

kirándulásra. Nem fotózhatja le a növényeket egy ócska

fényképezőgéppel - valószínűleg egész életében arra a

tükörreflexesre spórolt.

Az író tovább dolgozott a történeten, gondosan ügyelve

arra, hogy amit először leírt, azt ne írja felül egy későbbi

mondat. Az irodalmi mű úgy fejlődik, mint egy fa gyökerei:

jobbra-balra kanyarodhatnak, de nem nőhetnek vissza.

Végül az éhség győzött, az író elment egy közeli

vendéglőbe, hogy bekapjon valamit. De gyorsan és idegesen

evett. Nem akarta túl hosszú ideig magukra hagyni a hőseit.

Túlságosan veszélyes lett volna. Igaz, hogy a létrehozott figurák

a továbbiakban már maguk alakítják a történetet, de az írónak

ébernek kell lennie. Mindenért ő a felelős.

Kihúzott egy pokrócba takart nagy tárgyat.

A túlélő

A hajó viharba került és elsüllyedt. Az utasok többségének

sikerült partra evickélnie. Kiderült, ez egy lakatlan sziget. De a

borzalmak csak most kezdődtek.

Először a tinédzserek pusztultak el. Sétálómagnóikból és

MP3-as lejátszóikból kifogyott az elem, és enélkül nem tudtak

élni.

Utána a nők következtek. Elfogyott a szempillafesték és a

csökkentett kalóriatartalmú rostos édesség. Megcsunyultak,

sorra eltűntek, soha többé nem mutatkoztak.

A férfiak idegeit is próbára tette az a tény, hogy csak meleg

sört lehetett inni, utána meg már azt sem, de feltalálták

magukat. Koszos alsóneműikből rongylabdát gyúrva egy darabig

a tengerparton fociztak. Aztán kezdeti félénkségüket legyőzve

elkezdték megenni egymást.

Egyetlen férfi élte túl a katasztrófát, őt hat hónappal

később Fa Nándor eltévedt vitorlása szedte fel.

Azóta a húsételekre rá se birok nézni!

Családregény

Joachim Himmelbaum arra volt predesztinálva, hogy nagy

ember legyen: egy nagy múltú kereskedőház megalapítója, a

város férfitársadalma által irígyelt Hannelore Hartung jómódú

férje, hat gyermek büszke atyja, illetőleg tizennyolc unoka

nagyatyja, számos kereskedelmi társulat megbecsült

igazgatósági tagja, királyi tanácsos, a rajnai hadjárat

becsületkereszttel kitüntetett hőse.

Sajnálatos módon, még kisgyermekkorában, az utcán

megvadult lovak lökték fel, és súlyos fejsérüléssel kórházba

kellett szállítani. Az orvosprofesszorok mindent megtettek, de a

gyógyulásra eleve kevés esély volt.

Eltelt az első nap, és a kis beteg állapota nem javult.

Eltelt a második nap, de a kis beteg állapota nem javult.

Eltelt a harmadik nap, de a kis beteg állapota nem javult.

Eltelt a negyedik nap, de a kis beteg állapota nem javult.

Végül a tizenegyedik napon a kisfiú meghalt.

Van az úgy, hogy a bennünk szunnyadó potenciál nem tud

kibontakozni.

Tolvajok

Az irodában hirtelen sokan lettek. Három ember nyomult be

egyszerre. A raktáros felnézett.

- Mit akartok?

- Veled kell beszélnünk, Kónya - mondta az egyikük, egy

tagbaszakadt melós.

- Tessék. Miről van szó?

A tagbaszakadt becsukta maga mögött az ajtót.

- Augusztus óta itt dolgozol, ez alatt megismertünk.

- Igen. És?

- Van egy ragyogó ötletünk.

- Mondjad!

- Kevés munkával nagyon sok pénzhez lehet jutni.

- Nocsak. Ez engem is érdekel. Aztán hogy?

- Gyártjuk ezeket a méregdrága kütyüket. Azok vagy jók, vagy

nem jók.

- Többnyire jók. Nagyon kevés a selejt.

- De hogy mi a selejt, azt te állapítod meg, Kónya.

- Mondjuk. Még a főnök is ellenőrizheti.

- De gyakorlatilag te döntöd el. A főnök megbízik benned. Nem?

- Hát, ha úgy vesszük. Még eddig mindent rám hagyott.

- Na látod, Kónya, erről van szó. Mi van, ha egy kicsivel több

selejtet állapítasz meg?

- De hogy állapíthatnék meg több selejtet, amikor jók?

A két kisebb ember is közelebb jött.

- Figyelj! Ha olyat is selejtnek nyilvánítasz néha, ami nem

teljesen rossz, azt eladhatjuk a feketepiacon, és

meggazdagodhatunk. Mi is, te is.

- De hát ez nem lenne tisztességes.

- Van másik érvünk is - mondta a tagbaszakadt.

- Mi az?

- Agyon is üthetünk, ha nem szállsz be - mondta az egyik kisebb,

akinek himlőhelyek voltak az arcán.

- Hűha - mondta Kónya. - Ilyen komoly a dolog?

- Ilyen komoly, Kónya - mondta a tagbaszakadt. - Ajánlom, hogy

ne ellenkezz.

- De ha észreveszik, hogy csalok, kirúgnak - akadékoskodott

Kónya.

- Ugyan! Hol leszel már akkor!

A raktáros hallgatott.

- Na, mi lesz? - sürgette a tagbaszakadt. - Beszállsz, vagy

agyonüssünk?

A raktáros rájuk nézett, és rekedt hangon azt mondta:

- Fiúk, én nem tehetek ilyet.

- Miért ne tehetnél? Egyszerű.

- Üssük agyon - javasolta a himlőhelyes.

- Miért nem tehetsz ilyet? - követelte a tagbaszakadt.

- Azért - mondta a raktáros, tagolva ejtve ki a szavakat -, mert ez

a gyár...

- Mi van a gyárral?

- Ez a gyár az ... enyém.

Nagy röhögés tört ki. De a tagbaszakadt egy mozdulattal

elhallgattatta a többieket.

- Tényleg?

- Tényleg - mondta a raktáros.

- Hogy lehetne a tiéd, amikor Csikai Műveknek hívják?

- Csak volt Csikai Művek. Szeptemberben eladta. Én vettem

meg. Azóta Kronbergnek hívják.

A tagbaszakadt nem adta fel.

- Na és? Te Kónya vagy.

- Én vagyok Kronberg - mondta halkan a raktáros. - A Kónya csak

álnév.

A három fickó összenézett.

- Most már tényleg üssük agyon - mondta a himlőhelyes. - Ha

hazudott, akkor azért, ha meg tényleg ő az új tulaj, akkor hogy

ne rúghasson ki bennünket.

Ezen elgondolkodtak.

- Van másik érvem is - jegyezte meg a raktáros.

A himlőhelyes már szorongatni kezdte a nyakát. A

tagbaszakadt megállította.

- Hagyd. Hátha alkut ajánl. Na, halljuk az érvet!

A raktáros felmutatott a falra, ahol az a mennyezettel

találkozott.

- Látjátok azt a kis fekete izét?

- Az egy pók - mondta a tagbaszakadt.

- Nem azt - mondta a raktáros. - Ott mellette. Azt a skatulya-

szerű valamit.

- Igen. Mi van vele?

- Az egy ipari kamera. Ami itt zajlott, az mind fel van véve. Én

szereltettem fel. Az első nap, amikor enyém lett minden.

A három támadó elcsöndesedett.

- Szóval te vagy az új tulaj. Kónya, aki valójában Kronberg -

mondta a tagbaszakadt.

- Igen.

- És mi a fenének álltál be raktárosnak?

- Tudni akartam, mit veszek meg. Látni akartam. Belülről. Aztán

egy hónap után, szeptemberben írtam alá az adás-vételi

szerződést.

- És most mi lesz? Ki akarsz bennünket rúgni?

A raktáros elmosolyodott.

- Nem. Minden marad a régiben. Csak rajtatok tartom a

szemem. Hogy ne lopjatok.

- Még semmit sem loptunk - érvelt az, akit Csányinak hívtak.

- Ez a szerencsétek. Most pedig fejezzük be ezt a beszélgetést.

- Elmehetünk? - kérdezte a tagbaszakadt.

- Igen. Csak senkinek ne szóljatok a dologról. Még további

megfigyeléseket kell végeznem. Ugye, értitek?

A három melós elkullogott.

Kónya megtörölte az izzadt homlokát, odament a

csaphoz, teletöltötte a poharát, ivott. Aztán leült, és lehunyta a

szemét. Rettenetesen fáradtnak érezte magát.

Most már tényleg üssük agyon!

Romantikus történet

A kastély tágas parkjában felfigyeltem egy gyönyörű szőke

hölgyre. Bordó köntöse a földet söpri, nyaka izgatóan fehérlik.

Keblemben vadul dobog a szívem. Feléje sietek, s a közeli

bokorról letépett égővörös rózsát feléje nyújtom. A hölgy

meglepődik, de tetszik neki a gesztus. Elmosolyodik, a virágért

nyúl, mélykék szeme a szemembe fúródik. Mindketten

pihegünk, és egy kicsit elpirulunk...

Milyen szép jelenet! Persze, mindezt csak kitalálom.

Életem sokkal szürkébb. Reggel kidobott a feleségem, délelőtt a

tőzsdén minden pénzemet elvesztettem, utána az utcán kábán

bolyongva egy utcai lövöldözés kellős közepébe csöppentem,

majd egy ufó elrabolt, pici zöld emberkék kivették az agyamat,

majd valamit beleültetve visszatették, és most a hipertéren át

egy űrkabinba zárva a fénysebesség kétszeresével száguldok egy

ismeretlen galaxis felé. Odakint a fekete űr, le vagyok szíjazva,

és ilyen történetekkel próbálom meg elterelni a figyelmemet

arról, hogy valójában semmi sem történik velem.

Időzavar

Minden azzal kezdődött, hogy Béládi az unokatestvérének

címzett levelében eltévesztette a dátumot: 1997 helyett 1979-

et írt. Feladta a levelet, majd elment, hogy felkeresse a

barátnőjét. Útközben vett egy csokor virágot. Meglepődött,

milyen drágán adták. Befordult az ismerős utcába, de a park

sarkán nem találta a megszokott újságos standot. Megérkezett

a ház elé. A kaputelefonra más név volt írva. Megdöbbent. Hogy

lehet ez? Hiszen a múlt héten még itt találkoztak. Nem mert

becsöngetni. Visszafordult, és a virágokat beledobta egy

kukába. Vett egy újságot (annak is felment az ára), és abból

végre megtudta, hogy rossz időzónába tévedt.

Ilyen esetek később is megtörténtek, sőt, egyre

gyakrabban. Elég volt egy évszámra gondolnia, és máris abban

az esztendőben találta magát. Az egyik nap ennél a cégnél

dolgozott, a másik nap egy másiknál. Egyik nap Kriszti volt a

barátnője, a másik nap Bea. Az egyik nap házas volt, a másik nap

elvált, a harmadik nap pedig még csak udvarolt a későbbi

feleségének.

Aztán már évszámokra sem kellett gondolnia, elég volt

hozzá egy ismerős utcasarok, egy zeneszám a rádióból vagy egy

jellegzetes felhőrajzolat. Béládi végleg eltévedt, úgy bolyongott

az időben, mint egy stoppos, akit ide-oda visznek, és már

elfelejtette, hogy melyik városba is akart menni.

Állapota fokozatosan súlyosbodott, és az orvosok nem

tudtak segíteni rajta.

Halálos ágyánál megjelent az összes ismerőse, barátja és

szeretője. Az Ausztráliába kivándorolt unokatestvére is. A

felesége is, aki a házasságuk második évében autóbalesetben

halt meg. Béládi már nem tudott beszélni, de arcán örök mosoly

ragyogott, láthatóan elégedett volt.

Én is így szeretnék meghalni.

Halálos ágyánál megjelent az összes ismerőse.

A véletlenek összjátéka

Görögországi üdülése alatt B. János karambolozott az autójával,

és meghalt. Minden a véletlenek szerencsétlen összjátékának

volt köszönhető.

Mert mennyire másképp alakult volna a helyzet, ha B.

János Görögország helyett az anyósát látogatja meg

Kiskundorozsmán!

Vagy ha elvállalja azt a hétvégi különmunkát!

Vagy ha nem kap rendkívüli fizetésemelést!

Vagy ha nem jut eszébe az a gazdaságos termelést célzó

ötlet, amiért megjutalmazták!

Vagy ha annak idején nem veszik fel az egyetemre, és

apja fagylaltozójában kénytelen dolgozni!

Vagy ha az apja ötvenhatban nem kési le a disszidenseket

szállító autót!

Vagy ha nem derül ki olyan gyorsan, hogy már a

szülőszobában elcserélték az ugyanaznap született K. Elemérrel!

Akkor most K. Elemér karambolozott volna, és B. János

vígan élne!

Sir Douglas nyomában

A dzsungelben botorkálva végre meglátott egy emberi alakot.

Fehér ember. Ez csak jót jelenthet.

- Hahó! Uram!

- Hahó!

- Örülök, hogy végre találok egy embert ebben a rengetegben.

- Hát még én hogy örülök! Ritkán téved erre valaki.

- Sir Douglast keresem, aki hat hónapja látogatott el a

kannibálok szigetére, és azóta nem adott hírt magáról.

- Remek. Én tudom, hol van. Jöj ön, megmutatom.

- Hálásan köszönöm. Tudja, a tudományos társaságból engem

küldtek kideríteni az igazságot. Sir Douglas nagy tiszteletben áll,

és a fél világ aggódott a sorsa miatt. De jó, hogy találkozhatom

vele!

- Induljunk! Itt befordulunk a dzsungelba... aztán egyenesen ...

Innen már látszik is.

- Hol? Nem látom.

- Ott, a fa tetején.

- A fa tetején?!

- Hát persze. Az ott Sir Douglas koponyája.

- Ó, hát meghalt? Ezek szerint az én küldetésemnek semmi

haszna sem volt.

- Volt haszna.

- Ezt hogy érti? És ki maga egyáltalán?

- A kannibálok beszerzője.

Innen már látszik is.

Az utolsó szó jogán

Tekintetes bíróság! Egy sorozatgyilkossággal vádoltak meg.

Szomorú vagyok, de nem magam miatt, hanem az ártatlan

áldozatok miatt. Ezeket a gyalázatos bűntetteket nem én

követtem el, de megértem, hogy az esküdtek erre a

következtetésre jutottak. Az én uj lenyomatomat a legtöbb

helyszínen megtalálták, s a tudomány mai állása szerint ez ellen

nincs apelláta.

Ugyanakkor fontos figyelembe venni, hogy még soha

senki sem bizonyította be az uj lenyomatok törvényszerű

egyediségét. Az a tény, hogy eddig nem találtak két embert

teljesen azonos uj lenyomattal, nem érv amellett, hogy ez

lehetetlen is lenne. Hiszen eddig jórészt csak a bűncselekményt

elkövetőket, illetve az ezzel vádolt személyeket vizsgálták meg.

Egy teljes lakosságra vonatkozó vizsgálat valószínűleg egészen

más eredményt adna. Erre a kirendelt védő is megpróbált

rámutatni, de talán ő sem igazán hitte el, amit mond, így az

érvelése nem lehetett meggyőző.

Az uj lenyomat azonossága minden egyéb tényt háttérbe

szorított, és az sem számított, hogy a nyolc esetből háromszor

nem is tartózkodtam az országban. Inkább az alibimet

nyilvánították hamisnak, annak a több tucatnyi embernek a

tanúvallomását pedig, akik - messze Európában - egy

előadásomat hallgatták éppen, amikor az egyik gyilkosság

történt, nem is voltak hajlandók felvenni. Azt a rejtélyes jelet

sem tudom értelmezni, amelyet a gyilkos minden esetben a

helyszínen hagyott, ez számomra tökéletesen érthetetlen,

megfejthetetlen.

Mondom, megértem azokat, akiket megtévesztett az

uj lenyomat azonossága. Ha nem én lennék én, valószínűleg

engem is megtévesztene. Mindannyian tévedhetünk. De én

tudok valamit, amit ők nem - hogy ugyanis ártatlan vagyok.

Amellett szeretném felhívni a figyelmet egy tényezőre. A

sorozatgyilkosságokat olyan torz lelkületű emberek szokták

elkövetni, akik fogócskáznak a nyomozókkal, és élvezik, hogy a

hatóságok nem tudják elkapni őket. Képzeljék bele magukat

ennek a sorozatgyilkosnak a helyébe! Hogyan fog reagálni, ha

megtudja, hogy engem ítéltek el helyette? Úgy fogja érezni,

hogy elloptam a gyilkosságait! Mit tehet egy sorozatgyilkos ilyen

esetben? Nagyon valószínű, hogy elkövet még legalább egy

gyilkosságot, ezzel jelezve, hogy él és virul, és a következő

bűntény helyszínén minden valószínűség szerint meg fogják

találni ugyanezt a fura jelet. Elvégre a sorozatgyilkosság is egy

szakma, amiben nagy jelentősége van a védjegynek. A tárgyalás

elején ezért kértem, hogy zárják ki a sajtót. Minél kevesebb

részlet szivárog ki, annál jobb. Az sem lenne kívánatos, hogy ezt

a jelet valaki más használja a gyilkosságainak szignálására, mert

ez nem csak a valódi gyilkost dühítené fel, hanem a nyomok

azonosíthatósága is kárt szenvedne.

Mindezekre tekintettel arra kérem önöket, hogy akár

elítélnek, akár nem, az ítéletet ne hozzák nyilvánosságra, ne

provokálják ezzel a valódi elkövetőt. Persze a gyilkos előbb-

utóbb mindenképpen újra le fog sújtani, de talán nem siet

annyira, ha nem tudja meg, hogy a dossziéját már lezárták. Időt

kell nyerni, mert ezzel életeket nyerünk.

Arra a kérdésere, hogy bűnösnek érzem-e magam,

igennel kell felelnem. Persze nem ebben az ügyben, hanem más

ügyekben.

Amikor az édesanyám már nagyon beteg volt, nem ültem

az ágya mellett, hogy a kezét fogva az utolsó percig

vigasztaljam, hanem önző módon egy tudományos cikken

dolgoztam, amely ráadásul meg sem jelent. Ha a riadt

tekintetére gondolok, ahogy várta helyzetének javulását, de

már nem igazán bízott benne, most is elfutja szememet a

könny. Segíthettem volna neki elviselni az elviselhetetlent, de

én mással voltam elfoglalva. Csődöt mondtam mint gyermek,

csődöt mondtam mint érző ember. Mi lehet a büntetési tétele

ennek a szívtelen viselkedésnek?

És voltak más, közönséges bűneim is. A munkahelyemről

hazahordtam a nyomtatópapírt, nem vallottam be egynémely

adózandó jövedelmemet, egyszer figyelmetlenségből

áthajtottam a piros lámpán, és csak a véletlenen múlt, hogy

nem történt baleset. Számtalanszor hazudtam, más feleségét

szerettem, a saját feleségemet megcsaltam, és amikor valakit

ütlegeltek az utcán, gyáván elfutottam, nem védtem meg az

áldozatot.

Ki mondja meg, hogy melyik bűnért mi jár? És mi tudná

feloldani a lelkemben égő lelkiismeretfurdalást?

Kegyelmet nem kérek. Ebben a vádpontban nincs miért

kegyelmet kérnem, a többi pontban ugyan nem vádoltak meg,

de a bűnösségemet elismerem, és a szívemben békével várom a

méltó büntetést.

Az utolsó napon

A fellebbezést elutasították. A halálos ítéletet megerősítették.

Robert sztoikus nyugalommal vette tudomásul. Teljesen

ártatlan volt. Más helyett ítélték el, és a bíróság nem vette

figyelembe a mellette szóló érveket. Mivel Alabama állam

bírósága csak korlátozottan alkalmazza a siralomház

intézményét, ez automatikusan holnapi kivégzést jelentett.

Robert számot vetett a lehetőségeivel. Még van egy

napja. Valamivel kevesebb, mint 24 óra. Legalább húsz. Mivel

tölthetné el a leghasznosabban?

Úgy döntött, hogy átnéz egy mikrobiológiai szakkönyvet.

Ez a témakör mindig érdekelte, hogy mi van a sejtek működése

mögött. Az élet titka. Nem akart úgy meghalni, hogy ne tudja

meg, mi is valójában az élet. Hogy mit veszít el.

A börtönkönyvtárból kikölcsönzött egy ilyen tárgyú

könyvet, és nagy izgalommal kezdte olvasni.

Mi készteti az élőlényeket a külvilággal való interakcióra,

mitől fejlődnek egy irányban (és sosem vissza), mi készteti őket

a szaporodásra? Mitől viselkednek az utódok ugyanúgy, mint az

elődök? Robert belevetette magát a könyvbe, és azt sem vette

észre, hogy megéhezett. A börtönőr a másnapi kivégzése

alkalmából egy saját pénzből vásárolt süteményt is rakott a

tálcára. Szimpatikusnak találta Robertet, ő sem hitte el, hogy

szörnyű gyilkosságokba keveredett.

Mitől élő az élő, mitől különbözik alapvetően az

élettelentől, hol az élő és a holt határa, mi a titka az élő

szervezetek egyedi, de az összes élőre jellemző

tulajdonságainak? Hogy áll össze mindez a kémiai reakciókból,

mi szabályozza ezeket az automata módjára működő

mechanizmusokat, amelyekben nincs szilárd alkotóelem,

minden a folyadékokban zajlik?

Megismerte Leibniz irányított automatákkal kapcsolatos

elképzelését és Schrödinger gondolatait a molekulán belüli

kombinációkról, az élő anyag következetes működéséről.

Robert úgy kapta be az ebédet, hogy nem is figyelt rá.

Megszállottan olvasott tovább. Most épp a két komponensből

álló, "oszcilláló", óraként "ketyegő", meghatározott

időközönként színváltó folyadékokról volt szó. Ha ezt a

folyadékot megfelezzük, a reakció mindkét tartályban ugyanúgy

folytatódik. A szerző tovább megy, hasonlóságot mutat ki a

sejtek citoplazmája és a folyadék működése között. Még ha ez a

citoplazma vándorol is, fotoszintézis közben, a működése akkor

is változatlan marad.

A könyvben leírt automatizmus kémiai energiát használ a

szervezet működtetésére, a táplálék energiáját alakítja át

mozgássá, illetve hőenergiává. Az idegrendszerünkben pedig

(de az elektromos rájában is) a kémiai energia elektromossággá

is alakulhat.

Amikor Robert idáig jutott, már nagyon kifáradt. Pihent

egy kicsit, de utána folytatta a könyv tanulmányozását, az

ismereteknek az agyában való elraktározását.

- Nem akar mozogni egy kicsit? - szólt be a börtönőr. - Ez ma

még magának is jár.

- Nem, köszönöm - mondta Robert. - Nagyon érdekes a könyv,

egy picit pihentetem a szememet, és utána folytatom.

Délután a kémiai folyamatok vezérlésében mélyedt el. A

szabályozás az egyirányultságot, kényszerpályák sokaságát

jelenti, amelyeken az energia célzottan áthalad. Különösen

tetszett neki, hogy az enzimek valójában katalizátorok, és

különböző folyamatokat indukálnak, amelyek végül magát az

enzimet újra előállítják, egy önfenntartó és önszabályozó

körfolyamat keretében . Ami az egyik ciklusnak a terméke, az a

másiknak a hajtóanyaga.

Robertnek erős szívdobogása lett, amikor a

világegyetemben sok helyen jelen lévő formaldehidről és a

formóz reakciókról olvasott, amelyek önreprodukáló jellegűek,

és alapanyagot gyártanak a kémiai automaták

vezérlőegységéhez.

Már zúgott a feje, de képtelen volt abbahagyni az

olvasást. Következtek a kétdimenziós membránok, amiket a

szappanbuborék felfújódásának példáján mutatott be a szerző.

A formóz ciklus apró formaldehid-molekulákkal táplálkozik, és

cukrot állít elő, a Calvin-ciklus széndioxidot fogyaszt, és

elektromos töltéssel rendelkező cukorfoszfátokat termel, egy

másik ciklus pedig szintén széndioxidból szerves savakat termel.

Az úgynevezett mikrogömbökkel elérhető, hogy szabályosan

osztódjanak is, ami már megfelel a baktériumok

üzemmódjának.

Este lett, a börtönőr behozta a vacsorát, de ő rá sem

nézett. Rendületlenül olvasott tovább.

A könyv részletesen leírta a ribonukleinsavak és a

dezoxiribonukleinsavak felépítését, és hogy hogyan lehet

kísérleti körülmények között reprodukálni az ősföldi

folyamatokat. A következő fejezet az öröklődő és a változást

okozó tényezőkkel foglalkozott, és ez már igazán az élet

keletkezésének titkának elméleti megfejtését ígérte. Robert úgy

itta be a sok új ismeretet, mint az itatóspapír a tintát.

Reggel már jöttek érte, de még mindig nem ért a könyv

végére. Utolsó percében lefirkantott néhány sort, és átadta a

börtönőrnek.

- Üzenet a hozzátartozóknak? - kérdezte az őr.

- Nem. Ezt a szerzőnek juttassa el. Feltétlenül! Ugye megígéri?

A börtönőr bólintott, és ránézett a cédulára. Ez állt rajta:

" Végtelenül boldog vagyok, hogy elolvashattam az Ön könyvét.

Gratulálok. Ez volt életem legnagyobb élménye. Halálomig

hálás leszek érte. "

- Sajnos, a postaköltségre már nincs pénzem - mondta Robert.

De megadom a másvilágon. Feltéve, hogy egy helyre kerülünk.

Nem akart úgy meghalni, hogy ne tudja meg, mit veszít el.

Halála előtt

Halála előtt egy hónappal Ervin megtudta a barátnőjétől, hogy

terhes, és meg akarja tartani a babát. Ervin megígérte, hogy

elveszi feleségül.

Halála előtt három héttel kitűzték az esküvőt, és

értesítették a családtagokat és barátokat.

Halála előtt két héttel Ervin orvoshoz ment, aki

biztosította róla, hogy teljesen egészséges, és ilyen szervezettel

akár száz évig is elélhet.

Halála előtt négy nappal a főnöke közölte, hogy jó

munkája jutalmául előléptetik.

Halála előtt három nappal Ervin és a jövendő kismama

elmentek karikagyűrűt választani. A gyémántgyűrű igen sokba

került, de Ervin úgy gondolta, ilyen illik a nagy alkalomra.

Halála előtt két nappal Ervin lottószelvényt vett, és a

jövendő nyereményben bízva lefoglalt egy szobát két személyre

egy velencei szállodában.

Halála előtt egy nappal Ervin nagy összegű személyi

kölcsönt vett fel a nászútra, arra az esetre, ha mégsem nyerne a

lottón.

Halála előtt négy órával megrendelte az esküvői vacsorát.

Halála előtt három órával elment egy fodrászhoz, hogy az

esküvőn jól nézzen ki.

Halála előtt 67 perccel a buszon találkozott régi nagy

szerelmével, akit már három éve nem látott. Nagyon

megörültek egymásnak. A hölgy elszomorodott, amikor

megtudta, hogy a férfi hamarosan megnősül. Még mindig

szerette. Ervin megingott.

Halála előtt 34 perccel Ervin úgy döntött, megtartja

házassági ígéretét, és hűséges is marad jövendő feleségéhez. De

a régi nagy szerelmével megbeszélte, hogy ezentúl minden

évben legalább egyszer együtt töltenek egy napot.

Halála előtt 25 perccel elbúcsúztak egymástól. - Akkor

jövő ilyenkor ugyanitt! - mondta a hölgy. Ervin mosolyogva

ment tovább. - Milyen szerencsés vagyok! - mondta magában -

Két ilyen klassz nő is szeret.

Halála előtt 23 perccel Ervin vett az utcán egy stanicli

tökmagot.

Halála előtt 16 perccel találkozott egy koldussal, és

jókedvében adott neki egy ötszázast. - Jöj ön erre holnap is! -

mondta a koldus. - Számíthat rám - válaszolta.

Halála előtt 10 perccel Ervin szórakozottan eldobta a

tökmag zacskóját.

Halála előtt 9 perccel visszament a zacskóért, és zsebre

gyűrte, hogy majd egy utcai szemétkosárba dobhassa.

Halála előtt 6 perccel megállt a sarkon, hogy élvezze az

arcát cirógató napsütést. Szeretett volna idén egy kicsit

lebarnulni.

Halála előtt 1 perccel arra jött egy locsolóautó, és

felfröccsentette a vizet. Ervin levette a szemüvegét, hogy

megtörölje.

Halála előtt 38 másodperccel a szemüveg egyik lencséje

leesett, és legurult az úttestre. Ervin utána nyúlt, de nem látott

jól, csak tapogatózott.

Halála előtt 27 másodperccel Ervin elérte a

szemüveglencsét, de elesett, és ott feküdt az úttest szélén, nem

tudott felállni. A lencsét bedugta a zsebébe, és megpróbált

visszamászni a járdára.

Halála előtt 21 másodperccel a sarkon befordult egy

személyautó, és nagy sebességgel közeledett. A sofőr a

mobiltelefont babrálta, és már nem vette észre az úttesten

kapálódzó embert.

Halála előtt 10 másodperccel Ervinnek sikerült

visszamászni a járdára, a falhoz támaszkodott, és hálát adott az

Istennek, hogy megmenekült. Reszkető térdekkel álldogált még,

és mélyeket lélegzett.

Halála előtt 2 másodperccel a feje felett, a második

emeletről kiugrott egy szerelmi csalódástól szenvedő fiatal nő.

Halála előtt 1 másodperccel Ervin meghallotta a zajt, és

kíváncsian felnézett.

Ervin halála után 10 perccel az egyik járókelő mentőt

hívott. A nőt hamarosan bevitték a kórházba, és sikerült

megmenteni.

Halála után három hónappal az öngyilkos nő kijött a

kórházból, nemsokára hozzáment a kedveséhez, és azóta is

boldogan élnek, ha valaki a fejükre nem esett.

Lilike

Az író-olvasó találkozó végén a híres író még egy darabig ott

maradt, hogy a könyveit dedikálja. A sor végén egy csontos

arcú, hajlott hátú öregúr ácsorgott, a legújabb regénnyel a

kezében. Ő is megkapta a dedikációját, de tovább is ott maradt,

és közelebb hajolt.

- Elnézést, még volna egy személyes kérésem - mondta.

- Mi lenne az? - kérdezte az író.

- Hogy lehetne megismerkedni Lilikével?

- Lilikével? - hökkent meg az író.

- Hát Lilikével, a regénye főszereplőjével.

- Sajnálom, de Lilike nem valóságos személy, csak egy irodalmi

hős. Én találtam ki.

- Nincs modellje sem? Nem egy bizonyos hölgyről mintázta?

- Több nőből alkottam meg. Ilyen az írói munka. Az ember

körülnéz, lát különféle embereket, férfiakat és nőket, aztán a

fejében valahogy kialakulnak a figurák, akik már nem

hasonlítanak egyik konkrét személyre sem.

- Értem. De ő annyira valósságos, hogy egészen beleszerettem -

mondta az idős úr.

- Ezt bóknak veszem - mondta az író. - Ezek szerint jól meg van

írva.

- Higgye el, Lilike él. Élnie kell! - erősködött az olvasó.

Az író feszengeni kezdett. Nem tudta, mitévő legyen.

- Hozzon össze Lilikével! Nem leszek hálátlan - folytatta az

öregúr. - Van egy kis nyugdíjam, megfizetem.

- Értse meg, hogy nem tudok összehozni egy élő személyt egy

regényhőssel! - mondta az író, mind idegesebben. Nem tudott

mit kezdeni a rajongóval, és baljós történeteket hallott

olyanokról, akik ölni is tudtak, csak hogy a fantazmagóriájuk

megvalósuljon. (Nemrég olvasta újra Stephen Kingtől a Tortúra

című thrillert.)

- Tudja, mit? - kezdett alkudni az öreg. - Írjon bele engem is a

történetbe! Az új kiadásba.

- Nem tehetem. Ez a történet már be van fejezve.

- Hát írja meg a folytatást! Amiben Lilikével találkozunk, és

szeretjük egymást. Hozzon létre egy olyan szereplőt, amelyikbe

én is beleképzelhetem magamat!

- Miért, most nem tudja beleképzelni magát a történetbe?

- Nem tudom. Nincs ilyen alak.

- Ott van Boldizsár, a pilóta.

-Hogy képzelhetném bele magamat egy pilóta helyébe? A

tériszonyommal?!

-Képzeletben minden lehetséges. Képzeletben meg is

fiatalodhat.

-Nem, nem. Olyannak írjon meg, amilyen én vagyok. Egy

szeretni való idős úr, akinek arany szíve van.

- Nézze, nem akarom megbántani, de ez a Lilike magát észre

sem venné.

- Honnan tudja? Ki kell próbálni.

- Ezt nem kell próbálgatni.

- De ha, mondjuk, megmentem az életét, akkor csak észrevesz,

nem?

Az író elgondolkozott. Vannak kifizetetlen számlái, egy kis

külön pénz tényleg nem jönne rosszul. Jól van, megírja a

folytatást, és ez a csodabogár is szerepelni fog benne. Ennek

nem is kell megjelennie, elég, ha kéziratban átadja.

Megállapodtak. A rajongó egy hét múlva megkapta a

kéziratot, az író pedig a pénzt. A történetben Lilikét elüti egy

biciklista, az Öreg épp arra sétál, megmenti, utána beülnek egy

presszóba, az Öreg szerelmet vall, Lilike rájön, hogy egész

életében épp egy ilyen érett és tapasztalt férfira vágyott, és a

nap végén még a lakásába is felmegy.

Két hét múlva csöngött a telefon. Annak a folyóiratnak a

szerkesztője volt a vonalban, amelyikben korábban már

megjelent néhány novellája.

- Megkaptam a Lilike-történet folytatását - mondta. - Nem

tudtam hinni a szememnek. Ilyen vacak szöveget még sosem

küldtél be.

Az író összeráncolta a homlokát.

- De hát én nem küldtem be semmiféle szöveget.

- Dehogynem. Itt az aláírásod a végén. És te vagy a feladó is.

- Mondom, én nem küldtem semmit - erősködött az író.

- Akkor magyarázd meg, kérlek. Te írtad alá, a te írógépeddel

gépelték. Csak az a furcsa, hogy az "Öreg" tintával végig át van

javítva "dr. Gerencsei Lászlóra." Mond, ki az a doktor Gerencsei

László?

Az írónak fény gyúlt az agyában.

- Ja, Gerencsei úr? Egy habókos rajongóm. Tetszett neki a

történet, és megkért, hogy folytassam, úgy, hogy ő is szerepel

benne. De arról nem volt szó, hogy meg is jelenik. Biztosan ő

küldte be. Nyugodtan dobjátok a szemétbe!

- És attól nem félsz, hogy ha mi elutasítjuk, a másolatokat majd

sorra elküldi más szerkesztőségeknek is? Ez nagyon kellemetlen

lenne neked.

- Igazad van. Akkor adjátok ki, de az ő nevén!

- Ez nem megy. Egyrészt nem annyira jó, másrészt ehhez meg

kellene kérni az ő beleegyezését is. Az lenne a legjobb, ha

átírnád. A magad nevében. Lehetne humoros, abszurd vagy

parodisztikus is.

Az író mérlegelte az eshetőségeket.

J- ól van. Átírom. Átírom én. De jaj lesz neked, doktor Gerencsei

László! Úgy meghalsz majd, mint a pinty!

Holnap vasárnap

Vasárnap délután az agg diktátor fiatal felesége lustán

elnyújtózott az ágyban.

- De jó lenne, ha holnap is vasárnap lenne - mondta.

A diktátor ezen eltűnődött, majd elővette a

mobiltelefonját, kiment a hallba, és egy rövid beszélgetést

folytatott a miniszterelnökkel.

Vacsora után bekapcsolta a tévét. Egy filmet vetítettek.

Aztán felbukkant a bemondó.

- Megszakítjuk adásunkat. Rendkívüli közleményt olvasunk be. A

Minisztertanács röviddel ezelőtt szeretett elnökünk

kezdeményezésére úgy döntött, hogy megajándékozza

népünket egy soron kívüli vasárnappal. Holnap a vasárnap zárva

tartó üzletek nem nyitnak ki, de a tömegközlekedési eszközök,

az orvosi ügyeletek, a patikák és az éttermek a vasárnapi

munkarend szerint működnek.

Nemsokára híreket mondtak. Az elnöki hivatal szóvivője

sajtóértekezletet tartott, és hosszasan magyarázta a rendkívüli

vasárnap előnyét a népegészségügyre és a nemzeti

összefogásra, majd élesen bírálta egyes ellenzéki politikusok

reagálását, akik nem átallottak voluntarizmussal vádolni a

kormányzatot.

Aztán megszólalt a Tudományos Akadémia nemrég

kinevezett elnöke, aki kifejtette, hogy a Földnek a Nap körüli

pályáján éppen most adódott egy olyan alkalom, hogy egy

napot be lehetett toldani. Ezt a plusz napot majd az év végén

veszik vissza, így aggodalomra semmi ok.

Végezetül a nemzetgazdasági minisztert is

megszólaltatták, aki felvetette, hogy a rendkívüli vasárnapot

természetesen majd le kell dolgozni, de egy olyan, későbbi

időpontban, amikor az állampolgárok szervezetére ez a

többletmunka a legkisebb plusz terhelést jelenti. Így a

gazdaságot semmi kár nem éri, mégis élvezhetjük a rendkivüli

pihenőnap előnyeit.

Ezután megváltoztatták az esti programot. Megismételték

a diktátor születésnapja tiszteletére rendezett operaházi

gálaműsort,

A diktátor felesége odabújt a férjéhez:

- Imádom, hogy ilyen erős és hatalmas vagy. Minden

kívánságomat teljesíted.

- Ez a legkevesebb - mondta az agg diktátor.

- Szeretnék ma éj el egy jót szeretkezni - mondta a feleség.

A férj bólintott, és megnyomott egy gombot. A palota

testőrségének egy fiatal, jóképű tagja jelent meg az ajtóban. A

diktátor a feleségére mutatott, majd kiment a szobából.

Pikareszk

Tom Loser egy londoni árva kisfiú volt, szeretett a kikötőben

kószálni, vonzották a nagy hajók és a nagy szakállú matrózok. De

ez lett a veszte. Egy napon felcsalták egy halászhajóra, és soha

nem engedték vissza. Rabszolgaként dolgoztatták, miközben a

hajó az óceánon portyázott. Így teltek a hónapok és az évek.

Mialatt leadták az árut, Tomot a többi szerencsétlennel együtt

egy kabinba zárták. Enni adtak neki, de amikor ki akart szállni, a

kapitány gúnyosan rámutatott a szürke óceánra: - Csak tessék.

Egy este Tom arra lett figyelmes, hogy egy hatalmas,

bálnaszerű valami emelkedik ki a tengerből, mintegy száz

méterre tőlük. A saját hajójának a legénysége már aludt, a

legtöbben részegen, senki sem törődött Tommal, aki már

fiatalember lett. Ő is csak azért volt a fedélzeten, mert szerette

bámulni a csillagokat.

Tom észrevette, hogy az a nagy szürke valami egy

tengeralattjáró. Két-három matróz volt a fedélzeten. Integetett

nekik, azok is visszaintegettek. A fiú hirtelen elhatározással

belevetette magát a tengerbe, és kutyaúszással a

tengeralattjáró felé közeledett. A matrózok kimentették,

kikérdezték, és beleegyeztek abba, hogy egy ideig náluk

vendégeskedik, aztán az első alkalmas kikötőben kiteszik.

Így is történt. A tengeralattjáró francia illetőségű volt, és

egy föld körüli hadgyakorlat keretében, Afrikát megkerülve,

Vietnam felé vette az útját. Tom így került egy haiphongi

kikötőbe. A matrózok ott kitették, és sok szerencsét kívántak

neki.

Tom addigra már úgy-ahogy megtanult franciául,

Vietnamban beállt egy büfébe kuktának.

Mikor Haiphongban sétált az utcán, felszedte egy fiatal

vietnami nő. Elment vele, de mikor lefeküdtek volna, rendőrök

törtek rájuk. Kiderült, hogy a nő még 16 éves sincs, Tom

börtönbe került.

A börtönben megismerkedett egy buddhista pappal,

akitől megtanulta, hogyan távolodhat el szellemileg a valóságos

környezetétől. Néhány hónap múlva kiengedték. Állást keresett.

Először egy vándorcirkuszban lett kisegítő, azután egy

konzervgyárban nemrég elhunyt állatok húsát dolgozta fel, majd

ginzeng-gyökérből készített szexuális serkentő italt palackozott

egy illegális üzemben. Ő ragasztotta rájuk a címkét: "Made in

China".

Ezt követően egy nagy étteremben lett pincér. De az élete

cseppet sem lett nyugalmasabb. Egy vendége az étteremben

lett rosszul, és el kellett kísérnie a lakásáig. Ott viszont maoista

partizánok ejtették fogságba, és Burmába hurcolták. Hónapokig

tartották fogva, de sikerült megszöknie.

Végül kalandos úton (amit elképzelni sem tudok) a KGB-

hez került. A parancsnok elbeszélgetett vele, látta, hogy eszes

és munkabíró, így vele töltötték be azt az állást, amely valakinek

a hirtelen halálesete miatt megüresedett..

Tomot Szibériába szállították, ott alaposan kiképezték,

kitanulta a kémkedés fortélyait. Hamarosan Kanadában,

Montrealban vetették be, ahol kamatoztatni tudta az angol-

francia nyelvtudását. Álcázásnak azt találták ki a számára, hogy

biciklipumpa-alkatrészeket árusít. Ilyen holmikat nem nagyon

vásárolt senki, de a bolt szépen prosperált. A titkos

dokumentumokat biciklipumpába rejtve csempészték ki.

Egyszer át kellett ugrania Amerikába, hogy egy fontos

csomagot átvegyen. Ott azonban már a CIA emberei várták,

akiknek egy idő óta felkeltették figyelmét a biciklipumpa-

alkatrész szaküzlet kétes üzelmei. Feltették neki a kérdést: átáll

hozzájuk, vagy véletlenül belefullad a Nagy tavak valamelyikébe.

Tomnak nem volt nehéz a döntés. Élni szeretett volna, és

a kalandok is vonzották, ezért aláírta a szerződést az

amerikaiakkal. Ettől kezdve hol ilyen, hol olyan információkat

továbbított a biciklipumpa-alkatrészekkel együtt. Az oroszok

azonban valahogy megneszelték ezt, és egy londoni úton Tom

tudomására jutott, hogy el akarják tenni láb alól.

Sétált a Temze partján, és azon töprengett, hogyan

bújhatna ki a csávából. Egyszer csak megszólította egy nő.

Beszélgetni kezdtek. Kiderült, hogy a hölgy a saját jachtjába

keres segítőt. Tom átgondolta a helyzetét, és úgy találta, hogy

ez remek alkalom lenne arra, hogy nyomtalanul eltűnjön a világ,

és különösen a két titkosszolgálat elől. Igent mondott, és

követte a hölgyet.

Beszállt a csónakba, és elindultak a jacht felé. Tom

addigra már meglehetősen elfáradt, és elszunyókált. Csak akkor

ébredt fel, amikor egy halászhajóhoz értek. Két erős matróz

fogta meg, felcipelték a fedélzetre, a raktérbe lökték, és

nemsokára kifutottak a nyílt vízre.

Ismerős volt a hely. Aztán rájött, hogy ez ugyanaz a hajó,

amelyiken még gyerekként szolgált. A személyzetből csak egy

nagyon öreg matróz maradt meg, a többi kicserélődött. A nő

nem volt sehol, az ő szerepe arra korlátozódott, hogy

őgyelgőket szólítson meg a parton, és a hajóhoz csalja őket.

Újrakezdődött Tom kálváriája. Reggeltől estig robotolnia

kellett, és csak napjában háromszor kapott egy kis halat, kenyér

nélkül, némi alkohollal. (A víz túlságosan értékes volt ahhoz,

hogy az étkezésekhez pazarolhassák.) Pihenésképpen a

buddhista paptól tanult spirituális eltávolodást gyakorolta.

Újabb évek teltek el így, Tom megöregedett és elfásult.

Időnként mesélt sorstársainak a kalandos életéről, de az évek

során minden történetét betéve tudták.

Tom minden este felment a fedélzetre, csillagokat nézni.

Egyszer csak látta, hogy a mélyből egy óriási tengeralattjáró

emelkedik fel. Biztosan ez is hadgyakorlaton vett részt. Nem volt

messze, néhány száz méterre csupán.

Tom arra gondolt, hogy beleveti magát a vízbe, hátha

ugyanúgy kimentik, mint gyerekkorában. De már nem volt annyi

ereje, hogy átmásszon a korláton.

Arra gondolt, hogy beleveti magát a vízbe.

Közel a csillagokhoz

Redwood lerogyott a hóra. A csúcs már csak 200 méterre volt,

de most elfogyott az ereje. Kifújta magát, aztán ivott a teából.

Jéghideg lett az is, pedig a termoszt egy órája töltötte meg forró

fekete angol teával.

Arra gondolt, hogy a Himalája meghódítása felnőtt

életének a megkoronázása. A tudományos tanulmányai mit sem

értek. Nem volt, aki értékelte volna, az iránt a szakterület iránt

majd csak a késői utókor fog érdeklődni. Ha az emberiség

egyáltalán megéri azt az időt. A pakisztáni-indiai konfliktus

megint kiújult, az alpinistáknak is egy hónapot kellett várniuk,

amíg feloldották a tilalmat.

Az expedíciót üldözte a balszerencse. Egymás után

kidőltek a tagjai. A legelsőknek még szerencséjük volt, mert

visszaindulhattak a nepáli faluba, de a többi négy biztosan ott

veszett, halálra fagyott a szörnyű viharokban.

Redwood egyedül maradt, de már az ő sorsa is

megpecsételődött. Segítők nélkül nem jut vissza élve, a készletei

is fogytán voltak. Egyetlen esélye maradt: hogy elérje a csúcsot,

amiért mindezt az erőfeszítést vállalta és elszenvedte.

Még 200 méter. Nem lehet, hogy ne sikerüljön. Redwood

imádkozott, jóllehet már évek óta nem hitt az Istenben. Ha van

is Isten, nem törődik vele. Pláne most nem, amikor kizárólag az

ő emberi hiúságának kielégítéséről van szó. Mit érdekelné az az

Istent? De imádkozott mégis. Mit veszíthet azzal?

A vihar hirtelen elült. Mégis segít az Isten? Vagy ez csak a

végső csapda? Mindegy, neki ez a szélcsönd az egyetlen

lehetősége. Feltápászkodott, kiválogatta azokat a holmikat,

amelyeket magával visz. A többi itt maradhat. Az már nem kell

senkinek.

Minden egyes lépés fájt. De haladt, előre haladt. A lejtő

kegyetlenül meredek volt, a jégcsákányt markoló uj ai

meggémberedtek. De ment tovább, a hősiesség vagy a hiúság

hajtotta, de ennek most semmi jelentősége sem volt.

És sikerült. Felért a csúcsra. Kibontotta a kis zászlócskát.

Leszúrni már nem volt ereje, kemény volt a talaj, a jég alatt is

szikla. De sikerült rögzítenie a zászlócskát a jégdarabok között.

Jó erősen. Talán nem ragadja el a szél.

Az ő zászlócskáján ott volt a fia fényképe is. Az anyja már

tíz éve nem él, a fiú is negyvenéves, megáll a saját lábán. Íme,

jelképesen elkísérte az apját a világ tetejére.

Redwood megpihent, majd a hátizsákjában kotorászott.

Végre megtalálta a kis rádió adó-vevő berendezést.

Bekapcsolta. Pislogott, már alig volt benne feszültség. Igazított a

hangoláson, majd bejelentkezett. A vonal másik végén a fia volt.

De nem válaszolt. Most talán éppen alszik.

Azt akarja neki megmondani, hogy ne várja vissza. Az apa

elérte a célját, de innen már nincs visszaút. Mostantól kezdve ő

a családfő, ő a rangidős Redwood. És hogy úgy emlékezzen rá,

hogy az apja megtette, amit elhatározott. Minden kedvezőtlen

előjel ellenére.

Leszállt az éj. Tiszta volt az ég. Tele csillagokkal. Ilyen

élesen soha nem látta még csillogni őket.

A rádió kis lámpája kihunyt. Lemerült az akkumulátor.

Most már tényleg teljesen egyedül van.

Egyedül. Habár úgy tűnt, mintha a csillagok lassan

közelebb jönnének.

Istenem, tényleg. Közelebb jönnek, közrefogják. Lassan ő

is csillaggá változik, egy lesz közülük.

Valójában nincs is halál.

Innen már nincs visszaút.

Isten hozott az Alvilágban

- Dobro pazsálovaty! Isten hozott az Alvilágban! - így fogadta

Kamenyev és Zinovjev a titkos börtönbe belépő Pjatakovot, a

volt anarchistát.

Pjatakov viszonozta az üdvözlést, és körülnézett.

- Hova kerültem? - kérdezte.

- Most mondtuk - nevetett a két bolsevik. - Az Alvilágba.

- És nagy szerencséd van, hogy nem végeztek ki. Mert az ítélet

halál volt, ugye?

- Az - mondta Pjatakov. - És önök hogy kerültek ide?

- Nyugodtan tegeződhetünk - mondta Kamenyev. - Itt már

mindegy. Mi már meghaltunk.

- Még az a szerencse, hogy élünk - tette hozzá Zinovjev. -

Pontosabban élő halottak vagyunk.

- Ez tehát egyfajta siralomház, és bármikor megölhetnek

bennünket?

- Rosszabb. Mi már meghaltunk, és mégis élünk. Ez a halál utáni

élet.

- És mindezt Zsakov elvtársnak köszönhetjük - fűzte hozzá

Kamenyev. - Andrej Jegorovics ugyanis a politikai elítélteket

megpróbálja kicsempészni ide, vagyis elcseni a kivégző osztagok

elől. Úgy tesz, mintha ő végezne ki bennünket, de csak bezár

ebbe a barlangba.

- Bennünket életben hagy, de a világ előtt meghaltunk - mondta

Zinovjev.

Pjatakov nehezen értette meg a dolgot, és nem múlt el az az

érzése, hogy ez csak az igazi kivégzés előtti állapot. Bár

Kamenyev és Zinovjev kivégzéséről már jó fél éve tényként

értesült, ezért nem tudta teljesen elhinni, hogy a két bolsevik

vezető életben van.

További kérdéseket tett fel. Lassan megértette, hogy mi

történt. Zsakov egy állami kivégzőhely parancsnoka volt

Szibériában. Rábeszélte a főnökeit, hogy a kivégzendőket neki

adják át, és ő majd egy olyan helyen öli meg őket, ahol senki

sem követi nyomon az eseményeket.

Ez a vezetőségnek is kényelmes megoldás volt, nem kellett

jelen lenniük a legkegyetlenebb résznél, és lassan eufémizmussá

vált, hogy azt mondják, illetve azt írják az ügyiratra, hogy

"átadva Zsakovnak". Ami lefordítva azt jelentette, hogy

"Szibériában kivégzendő".

Ha tudták volna, hogy Zsakov nagy kockázatot vállalva

megkíméli a halálra ítéltek életét!

A kivégzőhelytől kissé távolabb volt egy elhagyott

barlang. Zsakov azt alakította át börtönné néhány legközelebbi

munkatársával. A halálra ítéltek oda kerültek, és ott csendesen

folytatták életüket. Vagyis nem az eddigi életüket, arra nem volt

lehetőség, de legalább éltek, és igyekeztek feldolgozni, mi

történt velük és az országgal.

Hogy követni tudják az eseményeket, Zsakov az általa

elolvasott újságokat továbbadta a foglyainak. Egy idő után pedig

még rádiót is szerzett nekik. Az élelmezés gondját pedig úgy

oldotta meg, hogy látszólag új őröket vett fel, de ezek az őrök

csak papíron léteztek. A fejadagjukat a foglyok fogyasztották el.

Tuhacsevszkij fél év múlva, 1937. június 15-én került hozzájuk. A

foglyok már hallottak a peréről, és a halálos ítéletről is

tudomásuk volt. Távolról is tisztelték katonai erényeit,

hadvezetői képességeit, és tisztában voltak vele, hogy csakis

ármánykodás révén keveredhetett gyanúba. Az ítélet

meghozatala előtt olyan kegyetlenül vallatták, hogy az arcán és

a hátán soha nem gyógyultak be a sebek.

A marsall izgatottan beszélt a spanyol polgárháború

tapasztalatairól és haditechnikai újításairól.

- A következő háborúban a tankok játsszák a fő szerepet -

mondta. - Mindent meg kell tenni, hogy a Vörös Hadsereget a

legkorszerűbb páncélosokkal lássuk el, az ellenséges tankok

ellen pedig kifejlesszünk egy hatékony páncélelhárító rendszert.

- Mi már nem fogjuk ellátni a Vörös Hadsereget - mondta

keserűen Zinovjev. - De reméljük, hogy akik fenn vannak, illetve

akik megmaradtak a "csisztka" után, azoknak is lesz ennyi eszük.

Borisz Alekszandrovics Vasziljev, a neves sinológus és

műfordító ugyanannak az évnek a novemberében csatlakozott

hozzájuk. Magas műveltsége és jó kedélye hamarosan a

társaság központjává tette. Olykor hosszú részleteket idézett

fejből a Vízparti történetből és más klasszikus kínai művekből.

A következő év februárjában követte őt egy másik neves

orientalista, a japán kémnek kikiáltott Suckij, aki fordulatokban

gazdag élete során az Ermitázsban is dolgozott, egyetemi tanár

volt Leningrádban, majd legális élete végén az akadémia ázsiai

múzeumának is igazgatója lett. Mint a taoizmus szakértője és

oroszországi népszerűsítője, társait legelőször is meditálásban

és a lelki békéjük megtalálásában segítette.

Még egy hónap sem telt el, és máris két új taggal bővült

az alvilági közösség. Ekkor végezték ki a párton belül nagy

tekintélynek örvendő Buharint, valamint Rikovot.

Mindkettőjüket ugyanazon a napon, március 15-én. Legalábbis a

papírok szerint.

Szomorúsággal vegyes örömmel fogadták őket. Nekik is

nehéz volt megérteniük ezt a halál utáni furcsa állapotot.

Zsakov kísérletet tett a magyar kommunista vezető, Kun

Béla megszerzésére is, de hozzá már nem érkezett meg.

Feltehetőleg a kínvallatás során halt meg.

Trockijt sem tudta megmenteni. Sztálin legnagyobb

párton belüli ellenlábasát, a Nagy Októberi Forradalom katonai

vezetőjét, később a Vörös Hadsereg megszervezőjét ugyanis

még 1928-ban száműzték. Miután emigrációban is folytatta

politikai tevékenységét, 1940-ben, már a II. világháború alatt,

Mexikóban egy Sztálin által megrendelt merénylet áldozata lett.

A foglyok nagy vitákat folytattak a párt stratégiájáról és

taktikájáról, nagy terveket állítottak szembe egymással -

miközben már semmi esélyük sem volt a történtek

befolyásolására.

És egyre gyarapodott a tábor. Neves tudósok és

mérnökök is közéjük kerültek. Így például a kémikus Mengyev,

akit a társai Mengyelejevnek becéztek, a zseniális atomfizikus

Burjov (őt Kurcsatov intézetéből rántották ki, és ha ő életben

marad, talán a szovjeteknek sikerül először megalkotni az

atombombát). Ide került a rakétatechnika egyik úttörője, Igor

Koncsalov, valamint Kalasnyikovnak, a nemsokára világszerte

ismertté váló AK-47 géppisztoly későbbi megszerkesztőjének

hasonló nevű rokona is. Ő is tehetséges mérnök volt,

szerkentyűi a tábort szinte komfortossá tették.

A szovjet-német meg nem támadási paktum hírére

Tuhacsevszkij valóságos búskomorságba esett. Addigra rájött,

hogy a rá nézve terhelő hamis dokumentumot a németek

eszkábálták össze, feltehetően azzal a céllal, hogy

eltávolíttassák a Vörös Hadsereg éléről a legtapasztaltabb

kádereket. És Sztálin bevette a cselt, a hadsereg vezetésében

már alig maradt rátermett főtiszt. Amikor Hitler megtámadta

Lengyelországot, Tuhacsevszkij rémálma valósággá vált. Biztos

volt benne, hogy a nem túl távoli jövőben Hitler megszegi az

egyezményt, és a Szovjetunióra támad.

- Azonnal el kell rendelni az általános mozgósítást! - morogta

magában. - A háború kitörése remek alkalom lenne, hogy

gatyába rázzuk a hadsereget, és megtanítsuk az embereket a

modern fegyverek használatára. És meg kell növelni a katonai

kiadásokat, tankokat, páncéltörő ágyút, géppisztolyt gyártani.

Persze a legnagyobb titokban.

Burjov nem sokáig bírta a bezártságot, 1939-ben szökést

kísérlet meg, és az őrök nem tehettek mást, mint hogy lelőjék. A

titkos börtönről semmi nem szivároghatott ki.

Két természetes haláleset is történt. 1943-ban, hatvan

éves korában elhúnyt Kamenyev, majd egy évvel később

Zinovjev is. Szervezetük az állandó föld alatti léttől elgyengült,

Zsakov pedig nem volt felkészülve a bonyolultabb orvosi

beavatkozásokra. De a többiek életben maradtak.

A háború eseményeit nagy izgalommal, de egyben

tehetetlen dühvel követték. Nem tudták elhinni, hogy Hitler

egészen Moszkváig eljutott. Tuhacsevszkij részletes

elemzésekkel kísérte az eseményeket, és ha ott vannak a Vörös

Hadsereg akkori vezetői, sokat tanulhattak volna tőle, és

valószínűleg a háború jóval előbb véget ér. De a tudást a saját

hibáikon keresztül kellett megszerezniük, és ez sok áldozatba

került. Nagyon sok áldozatba.

A leningrádi blokád különösen fájdalmasan érintette

Suckijt. Tisztában volt vele, hogy milyen értékek kerültek

veszélybe az Ermitázsban. Csak remélni merte, hogy valakinek

gondja volt a felbecsülhetetlen értékű remekművek biztonságba

helyezésére.

Sztálingrádot úgy élték át, mintha ők is az első vonalban

harcoltak volna. A győztes csata után egy kicsit megnyugodtak,

de nagyon izgultak, hogy a németeket minél gyorsabban

sikerüljön kiverni, és Hitlert legyőzni.

A berlini győzelemmel véget ért az európai háború, de

nem ért véget a sztálini terror. A hirosimai és nagaszaki

atomtámadás pedig sokként érte őket. Burjov már nem élt,

hogy elmagyarázhassa nekik, mi is történhetett, ők pedig attól

féltek, hogy Amerika ellenük fordíthatja a nukleáris fölényét.

Aztán jött a koreai háború, a vietnami partizánharc a franciák

ellen. Mindent megvitattak, és gyakran egymásnak is estek, de

semmibe sem tudtak beleszólni.

Így folyt ez a titkos történet egészen 1953-ig. Amikor

Sztálin meghalt, a kis tábor lakóit valóságos eufória kerítette

hatalmába. Végre eljött a szabadulás órája! A felfüggesztett

halálból visszakerülhetnek a valóságos életbe.

Velük örült Zsakov is. Úgy érezte, volt értelme a

konspirációnak. Ezzel életeket mentett meg. És nem is

akármilyeneket. A halálra ítélt emberek, politikusok, tudósok,

katonatisztek valójában az ország legjobb koponyái voltak.

Amikor Hruscsov átvette a hatalmat, Sztálin közvetlen

utódait, Malenkovot és Beriját azonnal kivégeztette. Azaz kiadta

a parancsot, azt sem várva meg, hogy az ellenük indítandó per

elkezdődjön. De egy Jablonszkij nevű belügyi tiszt, aki jól

ismerte Zsakov üzelmeit, bizalmasan megkérdezte tőle:

- Hruscsov elvtárs! A szokásos módon?

Az új főtitkár meglepődött.

- Hogyhogy a szokásos módon?

Jablonszkij kínosan érezte magát. Némi hallgatás után

muszáj volt magyarázkodni.

- Hát úgy, hogy a kivégzendőket Szibériába visszük.

- És ott végzik ki őket?

- Képletesen - mondta Jablonszkij, és már megbánta, hogy szóba

hozta a dolgot.

- Nem képletesen kell kivégezni őket, hanem ténylegesen -

csattant fel Hruscsov. - De jöj ön, meséljen csak nekem erről a

szibériai dologról!

Jablonszkij kénytelen volt feltárni a nagy titkot, amit

Sztálin elől még sikerült elrejteni.

Hruscsov elrendelte, hogy minden foglyot azonnal ki kell

végezni.

- De Nyikita Szergejevics, ők túlélték a sztálini korszakot! Most

végezzük ki őket?

- Most. Nem gondol arra, hogy milyen sérelmeket halmoztak fel

ezek az emberek? Ha most visszaengednénk őket a

társadalomba, minden a feje tetejére állna! És ha át akarnák

venni a hatalmat? Most, hogy a pribékeket eltávolítottuk, nem

vállalhatunk ekkora kockázatot. Nem, erről szó sem lehet.

Jablonszkij lesújtva távozott.

Hruscsov átadta a kivégzési listát egy másik belügyesnek,

de Jablonszkij és Zsakov nevét is hozzáírta.

Az Alvilág egyik napról a másikra megszűnt létezni. Úgy

szűnt meg, ahogy létrejött. Nyom nélkül, a legnagyobb titokban.

A Szovjetunió megerősödött, fellőtték az első szputnyikot,

aztán következett Gagarin, és a többi űrsiker.

A szibériai börtön titka feledésbe merült. És így is maradt

volna, ha egy bizonyos Gubenko nevű agronómus rá nem

bukkan a kétszeres kivégzés adataira egy vízmosásban. Ezt a

történetet annak a feljegyzésnek a nyomán írtam (itt-ott

kiegészítve a hiányokat és fantáziával pótolva a tényeket).

Sajnos az eredeti dokumentum egy lakástűzben megsemmisült.

De el kell hinniük, hogy mindez megtörtént. Így. Valahogy.

Most 1964. október 15-e van. Tegnap bemondta a tévé,

hogy Hruscsov egészségi állapotára hivatkozva lemondott, és

szerepét a Brezsnyevből, Kosziginből és Podgornijból álló trojka

vette át. Ennek nagyon örülök. A több vezető nagyobb

demokratizmust jelent. Talán most javul a helyzet.

Kénytelenek voltak lelőni.

Novikov,

avagy hogy mentettem meg Hirosimát

A nevem Andrej Andrejevics Beljajev. De ezen a néven hiába

keresnek a könyvekben. Beljajev 1939 januárjában megszűnt

létezni.

1.

Ez úgy történt, hogy a Frunze Katonai Akadémián már évek óta

engem tartottak a legjobb tanulónak. Kitüntetéssel végeztem,

és nagy jövőt jósoltak nekem a katonai pályán. Talán ezzel

hívtam fel magamra Sztálin elvtárs figyelmét is. Kihallgatásra

berendelt a Kremlbe. De erről senkinek sem volt szabad tudni.

Nagy megtiszteltetés volt ez, előtte való nap végig az

egyenruhámat és a csizmámat tisztogattam, csinosítgattam, és

azt fogalmazgattam magamban, hogy majd hogy szólítom meg.

Eljött a nagy nap. Egy elhárítós tiszt keresett fel. Vele

kellett mennem. Két sarokkal arrébb már vált bennünket egy

gépkocsi. Olyan szép, hogy eddig még álmomban sem

gondoltam rá, hogy egyszer beleülhetek. A tiszti akadémián

legfeljebb teherautóval közlekedhettünk.

Megérkeztünk, és egy nagyon kanyargós úton jutottunk el

egy fényes, festményekkel borított hallba. Ott a tiszt azt

mondta, hogy üljek le és várjak, Sztálin elvtárs nemsokára

idejön.

Jó sokáig kellett várnom, de egyszer csak megláttam

Sztálin elvtársat. Alacsony, zömök ember volt, egyáltalán nem

hasonlított a plakátokra. De hát ő volt az, személyesen.

Leült velem szemben.

- Na, itt van a mi ifjú katonai zsenink - mondta.

Szabadkozni próbáltam, de belém fojtotta a szót.

- Csak ne szerénykedjen. A legjobb ajánlásokat adták önről. És

irigykedtek is, ami szintén egyfajta ajánlás - mondta, és

hunyorított a szemével.

Aztán kifaggatott. Olyan dolgokat kérdezett, amiket

nyilván tudott már, de a számból akarta hallani. Az

elfogódottságtól dadogva válaszoltam a kérdéseire. Tudni

akarta, hogy vannak-e testvéreim. Nincsenek. Él-e az apám.

Nem él, a világháborúban esett el. Milyen kapcsolatom van az

anyámmal. Nagyon jó. Tud-e titkot tartani az anyám. Tud, ha

nagyon muszáj.

A végén kiderült, hogy a katonai tervezésnél van rám

szükség. Méghozzá a legnagyobb titokban. Annyira, hogy a

csoport többi tagja sem tudhat erről.

- Nagy tisztesség ez, nagyon bizalmas munka - mondta. - Ha

elvállalja, évekig nem tud majd senki önről. Vállalja?

Persze, hogy vállaltam. De elszorult a szívem, amikor arra

gondoltam, hogy az anyám évekig nem fog tudni hallani rólam.

Sztálin elvtárs mintha csak kitalálta volna a gondolatomat,

azt mondta, hogy bár anyám nem fog tudni írni nekem, de én

írhatok neki. Ez is több, mint a semmi.

Akkor a nagy ember felállt.

- Most menjen haza. Majd kikísérik. Búcsúzzon el az

édesanyjától, nyugtassa meg, hogy biztonságban lesz, de

senkinek sem szabad beszélnie róla. A vlagyivosztoki katonai

körzetbe kerül, és onnan ritkán jön posta, de semmi baja nem

lesz.

- Holnap reggel kilenckor jelentkezzen a Kreml déli kapujánál,

ezzel az igazolvánnyal.

Ránéztem.

- De ez nem az én nevemre szól. Novikov van ráírva - mondtam.

- Ettől a perctől önt Novikovnak hívják. A Beljajevet felejtse el.

2.

Anyámat sikerült megnyugtatnom, és azt is megígértettem vele,

hogy senkinek nem szól egy szót sem. Eszembe jutott, hogy

talán a névváltoztatásra is azért volt szükség, hogy Beljajevként

már ne is tudjanak rólam.

A Kremlben bevezettek egy alagsori helyiségbe. Minden

kényelemmel el volt látva. A vezetőm mondta, hogy pakoljak ki,

mától kezdve itt fogok lakni.

- De nekem a vlagyivosztoki katonai körzetbe kell mennem -

tiltakoztam.

- Ez a vlagyivosztoki katonai körzet - mondta.

Az első nap semmi sem történt. Kaptam reggelit, ebédet,

vacsorát, méghozzá sokkal finomabbat, mint amit az akadémián

ettünk.

Másnap kaptam egy bőröndnyi iratot, amin át kellett

rágnom magam. Hát, nagyon izgalmas olvasmány volt, de

csöppet sem szívderítő. Jelentések az ipar, a közlekedés, a

hadsereg helyzetéről, mind szigorúan titkos, és nagyon

lehangoló.

Kiderült, hogy a gazdaság rossz állapotban van, a

termelési adatok csak statisztikailag jók, de a minőség

csapnivaló, és sokan a termelés lassításával válaszoltak a szigorú

belbiztonsági intézkedésekre. Ha így marad, nem sok remény

van arra, hogy a Szovjetunió fejlett ipari országgá váljon.

Engem elsősorban a hadsereg helyzete érdekelt. A

jelentésekből kiderült, hogy a képzettség alacsony, a fegyverek

régiek, gyakran működésképtelenek. Vannak korszerű fegyverek

is, de kevés. Tulajdonképpen a tömeghadsereg megmaradt a

világháborús szinten.

Mindent kijegyzeteltem és elemeztem. Épp befejeztem,

amikor hoztak egy fejhallgatót. A honvédelmi bizottság ülését

kellett végighallgatnom. Kívülről, titokban. Ők arról sem tudtak,

hogy létezem.

Először a nemzetközi helyzetet elemezték. Csehszlovákia,

Németország, Lengyelország, a brit-francia-szovjet tárgyalások

kudarca.

- Hitler meg nem támadási szerződést ajánlott fel - mondta

Sztálin. - Mi a véleményük erről?

A többségnek az volt a véleménye, hogy bármilyen

furcsán is hangzik, el kell fogadni az ajánlatot, hiszen a szovjet

állam nincs abban a helyzetben, hogy önállóan helyt tudjon állni

egy német támadással szemben.

Nekem más volt a nézetem, gyorsan le is írtam. És jó,

hogy leírtam, mert késő este hívatott Sztálin elvtárs.

- Meghallgatta a bizottsági ülést? - kérdezte.

Bólintottam.

- És mit gondol a mi ifjú stratégánk a német ajánlatról?

Izgatott lettem. Lehet, hogy tényleg szükségük van

ezeknek a nagy embereknek az én véleményemre? Sztálin

biztatóan mosolygott. Belevágtam.

- Amennyire én meg tudom ítélni, a németek semmiképp sem

vállalnák, hogy mostanában megtámadjanak bennünket.

Egyezmény nélkül sem. Valószínűleg kelet felé fognak

terjeszkedni, olvastam, hogy Hitler a szláv fajt alacsonyabb

értékűnek tartja. Csehszlovákia egy részét már megszerezte. A

következő áldozat Lengyelország lehet. De mi egyelőre aligha

kerülünk sorra. Túl nagy falat lennénk.

- És a britek meg a franciák?

- Ha velünk nem akarnak együttműködni, semmi esélyük, hogy

egyedül megfékezzék Hitlert.

- És akkor miért nem lenne jó a meg nem támadási egyezmény?

- Mert úgysem tartanák be. Nem egyezmény kell, hanem

elrettentő erő. Erőltetett módon fejleszteni kell a Vörös

Hadsereget.

- De mikorra érjük el a németek szintjét? - kérdezte Sztálin.

- Minél előbb el kell kezdeni - mondtam. - Olvastam a

jelentéseket. Vannak jó fegyvereink, de nem elegendő számban.

Fel kell fejleszteni a fegyverkezésünket. Tudom, hogy az

emberek életén kellene javítani, de egyelőre a fegyverkezés, a

katonai képességeink fokozása sürgősebb. Elsősorban is

páncéltörő ágyúk kellenek, tankok, repülőgépek. Ha nem tudjuk

megakadályozni, hogy megtámadjanak bennünket, akkor

legalább le kell lassítanunk az ellenség előrehaladását. Mint

ahogy Kutuzov tette Napóleonnal.

Sztálinnak tetszett a lelkesedésem.

- Azonkívül - folytattam - nem tudom, hogyan reagálnának a

nyugati kommunista pártok, ha Hitler mellé állnánk. Együtt kell

vele működni, amíg ez ésszerű, de én mindezt titokban tenném.

- Valamilyen titkos megállapodásra gondol, fiam?

- Igen. Meg kell nyugtatni a németeket, hogy háború esetén

semlegesek leszünk, de közben a legkomolyabban készülnünk

kell a honvédelemre.

Sztálin elvtárs bólintott, felállt, és távozott. A szívem a

torkomban dobogott.

Rövidesen megtudtam, hogy elfogadták a javaslatomat.

Megkezdődött a szovjet hadiipar nagymérvű átalakítása,

korszerűsítése. Kijelölték a sorozatgyártásban részt vevő

üzemeket és a típusokat. Azokat a fegyverfajtákat fejlesztik,

amelyeket magam is említettem: tüzérségi ütegek, tankok,

páncéltörő és légvédelmi ágyúk, repülőgépek. Ha volt is

megállapodás a németekkel, azt nem jelentették be. Úgy

éreztem, hogy valamivel én is hozzájárultam a haza

védelméhez.

3.

Amikor a németek megtámadták Lengyelországot, Sztálin

elvtárs sürgősen beszélni akart velem.

- A németekkel annak idején megállapodtunk a lengyel

területek felosztásában - mondta. - Most jött el az idő. Még

várunk pár napot, de amint összeomlik a lengyel ellenállás, mi is

megindulunk. Mi a véleménye, fiatalember?

- Persze, el kell foglalnunk azt a területet, amit nekünk ígértek.

De ennek lesz egy nagy hátránya.

- Mi az?

- Megszűnik az ütköző zóna a németek és mi közöttünk. Ezért én

továbbra is megtartanám a régi határt, ott építeném ki az igazi

védelmi vonalat. Más szóval, ha meg is szállnám a lengyel

területek bennünket illető részét, továbbra is megtartanám

ütköző zónának. Csak kisebb katonai egységeket

állomásoztatnék ott. Viszont ameddig lehet, minél több

ügynököt dobnék át a határ német oldalára. Mert biztos vagyok

benne, hogy előbb-utóbb bennünket is megtámadnak, és akkor

ezek az ügynökök informálni tudnak bennünket.

- Ezzel nem értek egyet - mondta Sztálin. - Az a föld a miénk, kár

lenne nem kihasználni.

- Természetesen. Én csak azt mondom, hogy az előretolt

védővonal helyett jobb a mostani. Egy egész erődrendszer épült

fel a cári időkben, azokat viszonylag olcsón és könnyen

korszerűsíteni lehetne.

- Jó, ezt majd még megvitatjuk a bizottság tagjaival - mondta

Sztálin.

- De van itt egy másik kérdés is - mondtam. - A németek

Lengyelország elleni támadása a legjobb ürügy lenne egy

általános mozgósításra. Amire a védelmi képességünk fokozása,

a rendcsinálás érdekében nagy szükségünk volna.

- Megőrült? Nem provokálhatjuk a németeket - mondta Sztálin

haragosan.

- Szerintem nem ezen múlik - válaszoltam, az érveléstől

kimelegedve. - A németeket titkos csatornákon könnyen meg

lehet nyugtatni. Azzal, hogy a mozgósítás kizárólag belpolitikai

célokat szolgál, és nem érinti a határ menti körzeteket. Meg

fogják érteni. Attól pedig egyáltalán nem kell félnünk, hogy

emiatt bennünket már most megtámadnak. Azt a háborút

sokkal jobban elő kell majd készíteniük, nem lehet csak szimpla

folytatása a lengyelországi hadjáratnak.

Sztálin töprengett egy ideig, majd felállt és távozott.

Nagyon izgatott voltam. Kétségek gyötörtek, hogy vajon

helyes tanácsokat adtam-e.

Másnap hallottam a rádióban, hogy a szovjet kormány

élesen elítéli a fasiszták Lengyelország elleni rablóháborúját,

Moszkvától keletre elrendelte az általános mozgósítást, és

bejelentette, hogy a testvéri lengyel nép védelme érdekében a

Vörös Hadsereg lengyel területekre vonult be. Megnyugodtam.

De azért egy kicsit aggódva vártam a fejleményeket.

4.

A németek megelégedtek a lengyelek fölött aratott

győzelmükkel. A Lengyelországban tevékenykedő ügynökeink

sem tapasztaltak semmilyen gyanús mozgolódást a szovjet-

német határon.

Közben azonban mi megtámadtuk Finnországot. Ezt

nagyon rossz döntésnek tartottam. Nem kérték ki a

véleményemet. És láttam, hogy a Vörös Hadsereg siralmas

teljesítményt nyújtott. A hadműveletek elhúzódtak, és csak

nagy nehezen sikerült a győzelmet kicsikarni. Most ütött vissza,

hogy a Tuhacsevszkij-káderek eltávolítása miatt sok volt a

tapasztalatlan katonai vezető.

Aztán Németország nyugatnak fordult, és néhány

hónapon belül lerohanta Belgiumot, Hollandiát, sőt,

Franciaországot is térdre kényszerítette. Ez elkeseredéssel

töltött el. Amikor alkalmam volt Sztálinnal beszélni,

figyelmeztettem, hogy most mi következünk. Sztálin csak

somolygott a bajsza alatt. És neki lett igaza. Hitler délen

folytatta, elkezdte a Balkán meghódítását. Ez azonban szintén

aggodalommal töltött el, hiszen most már a déli határainkat is

fenyegették.

Sztálin derűlátó volt, a figyelmeztetéseim jó időre

leperegtek róla. De közben folytatódott a Vörös Hadsereg

felfegyverzése. 1941-re kétszer annyi hadosztályunk lett, mint

1939-ben volt, az ágyúk, páncélelhárító és légelhárító fegyverek

aránya is lényegesen megnőtt. Sztálin megfogadta a tanácsomat

a cári erődrendszer korszerűsítésével kapcsolatban. Nagy

űrméretű és könnyen mozgatható páncéltörő fegyverek

kerültek az erődökbe.

1941 májusában több forrásból jelezték, hogy a németek

átcsoportosítják erőiket, és nem zárható ki egy Szovjetunió

elleni támadás. (Ezek közül a legpontosabb Sorge tokiói

értesülése volt, a támadás pontos dátumával. De erről csak

később értesültem, Sztálin pedig nem vette figyelembe.)

Egyébként nem álltunk rosszul, a légierő tekintetében

számbeli fölényünk volt, a repülőgépeinket sikerült az

országhatártól biztonságos távolságba telepíteni, a régi határ

mentén kiépített védelmi vonalat pedig sok ezer páncéltörő

üteggel erősítettük meg.

Június elején a németek fokozták a felderítő repüléseket.

Azt tanácsoltam Sztálinnak, hogy igyekezzünk minden

határsértő gépet lelőni, és hivatalosan is tiltakozzunk a "baráti"

német kormánynál, hivatkozva az eddigi jó együttműködésre.

Ebben semmi provokatív nincs. Sztálin kelletlenül, de

hozzájárult. Nem lett volna jó, ha a németeknek pontos

adatokkal rendelkeznének az erőink elhelyezéséről. Ha nem

akadályozzuk a német légi felderítést, akkor kénytelenek lettünk

volna maketteket alkalmazni, fából készült tankokat és nem

repülő repülőgépeket oda helyezni a valódi stratégiánk álcázása

céljából. De mint később kiderült, a németek nem vették észre a

kiürítést, és teljes erejükkel csaptak le a semmire.

Június 19-ére minden készen állt. A szovjet-német határ

mentén már csak 10-20 ezer katonánk állomásozott, aknákat

raktunk le, és a nyugati hadsereg 90 százalékát a védelmi

vonalra vontuk vissza. Nagy izgalommal vártuk a híreket. Mint

hallottam, a honvédelmi bizottság ülésén felvetődött, hogy

Hitler majd határprovokációkkal kezdi az esetleges háborút. De

amikor alkalmam volt beszélni Sztálinnal, azzal érveltem, hogy a

németek eddig is a villámháború hívei voltak. És mikor jön

legjobban a villámháború, ha nem egy erős ellenféllel szemben?

Ezért hát biztosra vettem, hogy Hitler bennünket is váratlanul és

nagy erőkkel fog megtámadni.

Június 22-én aztán elkezdődött a német támadás.

Gyorsan sikerült elfoglalniuk a kiürített területeket, de két teljes

napba került, mire elértek az igazi védelmi vonalunkig. Hitler

már az első nap estéjén világgá kürtölte a rádióban, hogy

elkezdődött a bolsevizmus elleni szent háború, és hogy a német

csapatok gyorsan törnek előre.

Nagyon örültem, hogy a pszichológiai hadviselésre

vonatkozó ötletemet is megfogadták. A két határ közötti

területekre német szövegű táblákat helyeztünk ki: "I dáig

eljöttél, pedig nem hívtunk. De hogy jutsz majd haza? " Nem

tudom, mennyien látták ezeket a feliratokat, de néhány

zsákmányolt fényképen feltűnt, ezek megőrizték a táblák

látványát. És biztosan okozott egy kis kellemetlen érzést. A

katona érzései, kétségei pedig nagyon is befolyásolják a

harckészségét.

Sztálin rádióbeszédben jelentette be a háború kitörését,

és a következményekért minden felelősséget a németekre

hárított. Felhívta a katonákat, hogy hazafiságtól átitatva álljanak

ellent, a hadköteleseket pedig felszólította, hogy haladéktalanul

jelentkezzenek a kijelölt körzetekben. (Most vettük csak igazán

hasznát az 1939-es mozgósításnak. Néhány napon belül

csaknem 20 millió férfinak és nőnek kellett bevonulnia, felvenni

az egyenruhát, a fegyvert, és már tudták a pontos helyüket a

hadseregben.)

A németek a harmadik napon ütköztek a szovjet védelem

acélfalába, és sehol sem tudtak áthatolni rajta. Újra és újra

próbálkoztak, de mindannyiszor kudarcot vallottak. Több

alkalommal páncélosokkal próbáltak áttörni, de csak a kilőtt,

lángoló tankok füstje jelezte elszántságukat. A háború első

hetében 462 tankot veszítettek. Nagyon hasznosnak bizonyult a

páncéltörő ágyúk kihelyezése.

A német harci repülőgépekkel is felvettük a harcot. Bár a

mi gépeinket nagyobb arányban lőtték le, lassan a német

légierő is vesztett az ütőképességéből. A mi gépeink már az első

napoktól kezdve intenzíven lőtték és bombázták a német

állásokat, arra sem hagytak nekik időt, hogy beássák magukat.

Amikor felhős volt az ég, a mi gépeink kis magasságban

folytatták a támadásokat, míg a német repülők ilyenkor föl sem

szálltak. És a második hét végére a pilótáinknak gyakorlatilag

sikerült kiharcolniuk a légi fölényt. Attól kezdve folyamatos volt

a bombázás. A pilóták friss adatokkal szolgáltak az ellenség

elhelyezkedéséről, így a tüzérség is folyamatosan tudta

rombolni a német állásokat.

Állóháború alakult ki. A Vörös Hadsereg kiválóan tartotta

magát, de a hadtáp és a felfegyverzés még mindig lassan haladt.

A front német oldalán lévő 20-30 kilométeres sávot (az eredeti

lengyel területeket) viszont - szintén az én javaslatomra -

"halálzónának" tekintettünk, ott minden német hadmozdulatot

észleltünk, minden egységet és jármű-csoportosítást szétlőttünk

és szétbombáztunk.

Ez a furcsa hadviselés eltartott október végéig. Addigra

sikerült összegyűjteni egy offenzívához elég erőt. A támadó

hadműveletek október 28-án kezdődtek el, három ponton

egyszerre. A német front gyorsan összeomlott. Az

utánpótlásukat teljesen elvágtuk, fogytán volt a lőszer, az

élelem, nem jutott el hozzájuk az erősítés, de még a meleg

holmi sem. A halálzónában a pilótáink gyakorlatilag mindenre

lőttek, ami mozgott. (Később tudtam meg, hogy a parasztok

járműveit is elpusztították, sok ezren haltak meg így.) A

németek ugyan a lakosságtól rekviráltak ennivalót, de fura

látványt nyújtottak orosz usankában és civil télikabátban.

A döntő sikert az jelentette, hogy sikerült 600 ezer német

katonát fogságba ejteni. És ez újabb alkalom volt a pszichológiai

hadviselésre. Tanácsomra a Moszkva hangja (és ennek nyomán

a londoni rádió is) heteken keresztül olvasta be a hadifoglyok

nevét. Azok a németek, akiknek a keleti fronton voltak a

hozzátartozóik, attól kezdve ott ültek a rádió előtt, remélve,

hogy a szeretteik neve is elhangzik a fogságba esett, vagyis

életben maradt katonák között. Nem a német győzelemben

voltak érdekeltek, hanem a kapitulációban.

A hadműveletek november 5-ére befejeződtek. Sztálin a

november 7-iki beszédében felszólította Hitlert, hogy mondjon

le, az elfoglalt területeket adják vissza, és fizessenek jóvátételt

az okozott károkért. Hivatalos válasz nem érkezett, de Hitler a

rádióban a végső győzelem elkerülhetetlenségéről szónokolt,

mondván, a bolsevikok hamarosan a történelem

szemétdombjára kerülnek.

A fronton átmeneti csönd uralkodott. De közben

gőzerővel folytak az újabb offenzíva előkészületei, haladt a

hadosztályok feltöltése emberrel, fegyverrel, lőszerrel. A Vörös

Hadsereg bevethető létszáma elérte az öt milliót, míg a

németek legfeljebb ennek felével rendelkeztek az 1939-ben

elfoglalt lengyel területeken. Nekünk még további két millió

katonánk volt a Távol-Keleten, a moszkvai körzetben pedig több

mint tíz millióan készültek fel a későbbi bevetésekre.

5.

Az újabb offenzíva keretében 1941. december végére a

csapataink egészen Varsóig törtek előre, behatoltak

Csehszlovákiába, és eljutottak a magyar határig.

Sztálinnak javasoltam, hogy a nyugati előrenyomulást

erőltesse, és ne törődjön a déli front helyzetével.

Magyarországot a legjobb lenne kikerülni, és ugyanígy

Romániával és Bulgáriával sem foglalkoznék. Ha bajba kerül az

anyaország, a németek úgyis visszarohannak, és maguktól

kiürítik a Balkánt.

Mint később megtudtam, Sztálin közvetítők útján felvette

a kapcsolatot Horthyval, Magyarország kormányzójával, és arra

kérte, hogy ne támogassa Hitlert, maradjon távol a

hadműveletektől. Horthy nem válaszolt, de rövidesen beszédet

mondott a magyar rádióban, és felhívta a honvédeket, hogy az ő

kezükben van a haza és a lakosság sorsa, ezért mindenki a

legjobb képességei szerint álljon helyt. Közben a hadsereget két

körzetbe irányította át: Budapest köré (a Győr-Veszprém-

Gödöllő-Vác körzetbe), valamint a Kárpátokba, ahol Árpád-vonal

néven nagyszabású védelmi építkezések kezdődtek. De ez alibi-

erődítés volt, hiszen a szovjet csapatok kikerülték a Kárpátokat,

nem volt szükségük rá. Hitler pontosan látta ezt, de arról nem

tudott, hogy Horthy konkrét ígéretet is kapott a kormányunktól

a hatalma átmentésére. A németeknek nehéz lett volna

beavatkozni, mivel magyar főváros köré vont katonai gyűrű

nagyon megnehezítette volna a katonai akciót, nem is beszélve

arról, hogy Bécs irányából már közvetlen fenyegetésnek voltak

kitéve.

Amikor a Vörös Hadsereg gyakorlatilag felszámolta a

Harmadik Birodalom keleti katonai hódításait, 1942. január

elsején a szovjet kormány előterjesztette a második

békejavaslatát, ezúttal a német törvényhozóknak címezve. Ez

jóval szigorúbb volt, mint a korábbi: Németország vonuljon ki

minden megszállt területről, fizessen jóvátételt, Hitlert pedig

állítsák nemzetközi bíróság elé. Csak ezzel kerülhetnék el a

szovjet előrenyomulást.

Természetesen erre sem érkezett válasz. Hacsak nem

tekintjük válasznak Hitler dühöngő rádióbeszédét, amelyben

egyes tébolyult senkik elfogadhatatlan ötleteire utalt, illetve

kijelentette, hogy a Harmadik Birodalom és a Führer örök, a

végső győzelem mindenképpen és elháríthatatlanul

bekövetkezik, akármit is gondolnak erről a bolsevik és zsidó

urak.

Két hétig megint szüneteltek a harcok (eltekintve a

szórványos és sikertelen német ellentámadásoktól).

1942 áprilisáig tartott az újabb offenzíva. Ennek során

felszabadítottuk egész Lengyelországot és Csehszlovákiának a

müncheni szerződésben elcsatolt területeit, behatoltunk

Ausztriába, és végig felsorakoztunk az 1938-as, Anschluss előtti

német határon. Szlovákiának a magyarok által meg nem szállt

területeit is kitakarítottuk (bár a hegyekben elég sokáig

eltartottak a harcok), és felszámoltuk a Tiso-féle szlovák fasiszta

államot is.

A Balkánról megkezdődött a német megszálló csapatok

hazarendelése, de ezeket a magyar-osztrák, illetve a jugoszláv-

osztrák határon kialakított szovjet védővonal visszatartotta.

1942 május elsején hangzott el a szovjet kormány

harmadik békefelhívása. Ezt már nem a politikusoknak, hanem

egyenesen a német tábornoki karnak címezték. Felszólítottuk

őket, hogy Hitlert távolítsák el, bármilyen eszközzel, és aki ezt

megteszi, az a háború után jóval enyhébb ítéletre számíthat.

Természetesen ennek sem volt foganatja. Hitler ellen

ugyan két merényletet is megkíséreltek, de ezek mögött nem

álltak komolyan vehető katonai vezetők, és egyik sem járt

sikerrel.

Itt szót kell ejteni az amerikaiakról és a britekről. Mindkét

ország vezetői támogatást nyújtottak nekünk, de ez tisztán

gazdasági, kereskedelmi, illetve hadiipari volt. Nem akaródzott

nekik részt venni a hadműveletekben. Annak ellenére, hogy

1941 decemberében Japán megtámadta az Egyesült Államokat,

és Németország - sosem fogom megérteni, mi okból - hadat

üzent Amerikának. Ez jó alkalmat szolgáltatott volna az európai

beavatkozásra, de nem éltek vele.

Ígérgették a második front megnyitását, de ez sohasem

történt meg. Közben a Vörös Hadsereg, nagy veszteségek árán,

már Berlin felé közeledett.

Ekkor is volt egy javaslatom a pszichológiai hadviselésre.

Röplapokon terjesztettük, hogy "Tűzhenger" néven olyan

hadműveletet indítunk, amelynek során először mindent

szétlövünk, majd elfoglaljuk a romokat. Egy határ menti

kisvárossal ezt meg is tettük, és a röplapon közzé tettük, hogy

Berlin is így jár majd. (Mint később megtudtam, jó néhány

kisebb-nagyobb német települést is leromboltak ennek

ürügyén, pedig erre igazán nem volt szükség. Én csak

ijesztgetésre gondoltam.)

1943 februárjában bekerítettük Berlint, északon a

tengerparton több várost is elfoglaltunk, délről pedig München

ellen készültünk haladni.

Időközben Franciaországból is elkezdődött a németek

haza áramlása, aminek nyomán kitört a francia ellenállók

felkelése. A megszállók azonban nem tudtak olyan gyorsan az

anyaországba jutni, az összeomlás a küszöbön állt. Csapataink

München, Stuttgart és Karlsruhe felé nyomultak előre, a francia-

belga határ felé.

Ekkor beszéltem Sztálinnal utoljára. Javasoltam, hogy

mindenképpen vonjuk be az amerikaiakat. Ha a

hadműveletekben már nem is tudnak részt venni, legalább

Németország megszállását bízzuk rájuk. A Szovjetunió egyedül

aligha tudja ellátni a német polgári lakosságot, és jobban járunk,

ha Németországot az amerikaiaknak adjuk, mintha

belekeverednénk egy hosszadalmas és nagyon bonyolult

európai szerepvállalásba.

Sztálin úgy nézett rám, hogy tudtam, ezzel az ötlettel

elveszítettem a jóindulatát. Nem kérte ki a véleményemet

többé, de egyelőre tovább kaptam az ellátást.

Ezután még írtam neki egy memorandumot, amelyben

javasoltam, hogy az európai háború után csoportosítsuk át az

erőinket, és támogassuk a kínai kommunistákat a japán

megszállók elleni harcban, végső soron pedig szerezzük vissza

Japántól a Kuril-szigeteket, és ha kell, más japán területeket is

szálljunk meg.

Erre nem kaptam választ. A fejlemények alapján azonban

látom, hogy Sztálin megfontolta, és meg is valósította a

javaslataimat. Amikor 1943 végén, Hitler öngyilkossága után

néhány nappal Németország letette a fegyvert, tárgyalások

kezdődtek a megszállásról. Az Egyesült Államok vállalta az

élelmiszer-ellátást, és az országot megszállási zónákra osztották

fel.

1944 tavaszán a Vörös Hadsereg átcsoportosította erőit,

behatoltunk Kínába, megerősítettük Mao Ce-tung kommunista

csapatait, ősszel megtámadtuk a japánokat, februárra

megvertük a Kvantung-hadsereget, májusban megszálltuk és

visszacsatoltuk a Kuril-szigeteket, és a Japánhoz közeli

légitámaszpontokat felajánlottuk az amerikai légierőnek. Japán

összeroppant a csapásaink alatt, ami oda vezetett, hogy 1945

július 12-én feltétel nélkül kapitulált.

Mint később kiderült, az amerikaiak július 16-án az új-

mexikói sivatagban felrobbantották a világ első atombombáját,

de ledobni már nem volt kire. Mint hallottam, Hirosimában

tervezték bevetni, de a háború korábbi befejeződésének

köszönhetően Hirosima megmenekült.

Hirosimát megmentettem.

Ezt a kéziratot 1945. szeptember 1-én zárom. Az egész

világon beköszöntött a béke. Rám már nincs szükség. Úgy

hallottam, hogy holnap átszállítanak a Lubjanka börtönbe.

Remélem, ott sem fognak rosszul bánni velem. Elvégre

kulcsszerepem volt a győzelem kivívásában.

Én bizakodom.

Mit gondol a mi ifjú stratégánk?

A félelemről

Az egész ház a pincében kuporgott. Időről időre összerezzentek,

ahogy a közelben becsapódott egy-egy bomba. Már tíz napja

zajlottak a légitámadások, az ágyúk, aknavetők, légvédelmi

lövegek dörejeit is hallották. Az egyik délelőtt pedig egészen

közelről hallani lehetett a géppisztolyok kerepelését.

Mindenki félt. A legtöbben lehajtott fej el imádkoztak,

néhányan magukban beszéltek. Kohutné, akinek a férje a nem

jött vissza a frontról, görcsösen ölelte magához a kisbabáját.

Nem lehetett több háromhónaposnál.

Krizsa Józsi bácsi hallgatott, behunyt szemmel ült a fal

mellett.

- Én nagyon félek - mondta neki Juli, egy fiatal szolgálólány. -

Józsi bácsi nem fél?

- Minek féljek? - mondta az öreg. - Segítene az valamiben?

Többen is ránéztek.

- Tényleg nem fél? - kérdezte egy tisztviselő az első emeletről. -

Vagy nincs is tisztában vele, hogy mi történhet velünk?

- Dehogy nem vagyok tisztában - mondta az öreg csöndesen. -

Az történik velünk, ami a sors könyvében meg van írva. Azt meg

nem tudjuk megváltoztatni. Még imádkozással se.

- A sors könyve. Honnan tudja maga, mi van abba beleírva?

- Majd kiderül.

- Mi lesz velünk, ha eltalál bennünket egy bomba. Ettől se fél?

- Nézze, kétféle bomba van. Van olyan, ami épp a fejünkre esik,

és van olyan, amelyik nem. Maga szerint melyik fajtából van

több?

Egy kamaszgyerek elrikkantotta magát: - Abból van több,

amelyik nem a mi fejünkre esik!

A többiek is elvigyorodottak, de lehetett látni a

kényszeredettséget.

- Addig pedig - folytatta Józsi bácsi - próbáljuk meg élvezni, amit

még lehet. Nem mehetünk fel, hogy felnézzünk az égre, de

tudjuk, hogy van ég, és hogy az kék. Ha fenn lennénk, cirógatná

az arcunkat a napsütés. Fel tudjuk idézni, milyen volt.

- Mit ér az emlék, amikor csak a falakat láthatjuk?

- Nem csak a falakat láthatjuk - folytatta Józsi bácsi. - Az

embereket is látjuk. Mindegyik egy élettörténet, egy sors, tele

jó mozzanatokkal.

Ránézett a szolgálólányra.

- Itt van például ez a Juli. Nézzék, milyen gyönyörű az arca.

Milyen szépek a szemei. Ezeket a szemeket nézzék, ebben

gyönyörködjenek!

A szolgálólány szemérmesen lehunyta a szempilláit, és

egy picit elpirult.

Itt van ez a kisgyermek. Ő biztosan egy jobb világban fog

élni. Háború és félelem nélkül. Igaz, asszonyom?

Kohutné bólintott, de nem válaszolt.

- Vagy itt van ez az úr - mutatott a sánta emberre. - Az egyik

lába elveszítette az erejét, de a másik még egész jó. És erős

karjai vannak, hogy meg tudja magát támasztani. Ha alaposan

körülnéznek, bőven találnak olyan dolgokat, amelyekben

gyönyörködhetnek, amiből erőt meríthetnek.

- Itt csak magából meríthetünk erőt - mondta a tisztviselő. - Ha

egyáltalán elhiszi, amiket mond.

Ekkor kinyílt az ajtó, világosság szűrődött be, és két fekete

ruhás, karszalagos ember botorkált le a lépcsőn. Nyilasok.

Mindenki rájuk nézett, kíváncsisággal vegyes félelemmel.

Az egyik nyilasnak géppisztoly volt a vállán, a másiknak

egy pisztolytáska az oldalán.

- Kik maguk? - kérdezte a pisztolytáskás. - Nem zsidók?

- Nem vagyunk zsidók - mondta a tisztviselő. - Rendes magyar

emberek vagyunk.

- Igen? És miért nem ássák a tankcsapdát odafent?

- Gyöngék vagyunk mi ahhoz - mondta a sánta. A lába kinyújtva

hevert a padlón.

- Gondolják, hogy a tankcsapda megakadályozza az oroszokat,

hogy bejöj enek az utcánkba? Gondolják, hogy ha Sztalingrádtól

idáig eljöttek, meg fognak állni a Nagyvárad téren?- mondta

Józsi bácsi. - Jobban tennék, fiam, ha már nem lövöldöznének,

hanem szaladnának. Amíg még van hova menni.

A revolveres közelebb lépett, és biztosan valami nagyon

csúnyát mondott volna erre, de hirtelen léptek zaja hallatszott a

járdán. és orosz beszédet lehetett hallani.

A géppisztolyos önkéntelenül a fegyveréhez kapott, de

meggondolta magát. A társa talált néhány nagy krumplis zsákot,

amögé mind a ketten lekuporodtak. Épp idejében, mert már

újra kinyílt a pinceajtó, és a lépcső tetején két szovjet katona

jelent meg.

Mindenki elszörnyedt, a szolgálólány a fejére húzta a

kendőjét.

Józsi bácsi lassan fölállt, odament Kohutnéhoz, óvatosan

a karjába vette a kisbabát, és megindult fölfelé a lépcsőn. -

Jöj ön! - mondta. Az asszony reszketve követte.

A szovjet katonák nem tudták mire vélni, de utat

engedtek.

Józsi bácsi a lépcső tetején visszafordult, és azt mondta: -

Jöj enek utánam! Először az asszonyok. Utána a férfiak. Mind!

Egyenként.

Azok lassan fölálltak, és megindultak fölfelé. A sánta öreg

is velük bicegett. A katonák oldalt álltak, és engedték a

kivonulást.

Amikor már mindenki felért, Józsi bácsi odaadta a

csecsemőt az anyjának, de ő még visszadugta a fejét az ajtóból.

Lefelé mutatott, és azt mondta: "Fasiszták." És az uj ával

mutatta: kettő.

- Fasisztü? Dvóje? - mondta az egyik katona. Józsi bácsi

bólintott. A katonák a dobtáras géppisztolyukat előre tartva

lassan lej ebb ereszkedtek a lépcsőn. Addig a lakók már mind

kiléptek az udvarra.

Az egyik szovjet katona kilőtt egy rövid sorozatot, és várt.

A pisztolyos nyilas lassan feltápászkodott. Feltartotta a

kezét, és láthatóan reszketett. A fegyver nem volt nála. Aztán a

másik is felállt. Ő is fegyvertelen volt.

A katonák a falhoz állították őket, az egyik körbejárta a

zsákot, megtalálta a géppisztolyt és a revolvert.

- Nu, davaj, davaj! - lökött egyet a géppisztoly csövével az egyik

nyilason. Elindultak fölfelé.

A lakók az udvaron álltak, várták, mi fog történni. Egy

közeli utcából lövöldözés és egy tank csörömpölése hallatszott.

Amikor a két katona a nyilasokkal felért, Józsi bácsi a nyilasokra

mutatott, és azt mondta "Magyarok. Ne bántsátok őket!"

- Karasó - mondta az egyik katona, és a kezével mutatta, hogy

visszamehetnek.

Józsi bácsi beterelte a lakókat a pincébe. Amikor

visszaértek, a tisztviselő megkérdezte: - Krizsa úr! Tudta, hogy

ez fog történni? Nem félt attól, hogy mindannyiunkat lelőnek?

- Ez csakis úgy történhetett, ahogy megtörtént. Az oroszoknak

be kellett jönniük, a nyilasoknak el kellett bújniuk, nekünk fel

kellett mennünk. Nagyon bíztam benne, hogy ez a két

szerencsétlen nyilas nem fog tűzharcot kezdeni. De a legjobban

attól féltem, hogy az oroszok odavágnak egy kézigránátot.

Akkor aztán most szellőztethetnénk.

Ezen mindenki elmosolyodott.

- Szerintem Józsi bácsi tényleg nem fél - mondta a szolgálólány. -

Jó neki. Én meg, azt hiszem, bepisiltem.

- Ezzel nincs egyedül - gondolta a sánta.

Még egy ideig izgatottan tárgyalták a történteket, de

nemsokára megint csend lett.

Az utcán még többen szaladgáltak, géppisztolysorozatok

közeledtek és távolodtak.

Ők pedig reszkettek tovább. A kamaszfiú odatelepedett

Józsi bácsihoz, és leült melléje. Az öreg átkarolta, de nem szólt

egy szót sem.

Müller

A háború végén Müllert is elkapták. Nem is nagyon akart

bujkálni. Még az SS-egyenruhát sem vetette le.

A fogolytáborban egy amerikai tiszt hallgatta ki. Azt

kellett eldöntenie, hogy a bűnössége alapján a hadifoglyok

melyik csoportjába kerüljön.

- Herr Müller, meg tudja magyarázni, hogy miért tartotta magán

az egyenruháját? Nem volt mibe átöltöznie?

- Én természetesnek tartottam, hogy egyenruhában fogjanak el.

- Ez valami büszkeség?

- Nem. Katona voltam, és az is maradok.

- Meggyőződéses náci?

- Azt nem mondanám.

- De háborús bűnöket követett el. Részt vett a civilek

meggyilkolásában.

- Háború volt.

- A civilek ellen?

- Hitler azt mondta, hogy háborúban nincsenek civilek. Igaza

volt. Egy másik faj ellen harcoltunk. Az erősebb győz, a gyengék

elhullanak.

- Talán a szociáldarwinizmus híve? Hogy az emberek között

ugyanolyan harc dúl, mint az állatok között?

- Ha maga mondja. Én nem gondolkodtam el erről elméletileg.

De ugyanez megy a játszótéren is. Az erősebb gyerek elveszi a

játékot a gyöngébbtől. Nem szabad gyöngének lenni.

- És ezért harcolt, ezért gyilkolt?

- Igen. Hittem a mi fajunk erejében.

- Az árja faj felsőbbrendűségében?

- Ez nem felsőbbrendűség, hanem inkább fölény. Aki erősebb,

annak van joga élni.

- De végül elvesztették a háborút.

- Igen. Kiderült, hogy nem mi vagyunk az erősebbek. Látja, most

is az erősebb győzött. Mindig az erősebb győz.

- És ezért kellett meghalnia negyven-valahány millió embernek?

- Ezt sajnálom. Előbb is feladhattuk volna. Ha az oroszok nem

adták fel Sztálingrád előtt, akkor nekünk kellett volna feladnunk

Sztálingrád után. Vagy legalábbis akkor, amikor az oroszok már

a határainkon álltak.

- Hitler még akkor is hitt a végső győzelemben, amikor Berlin be

volt kerítve.

- Hitler hülye volt. Sohasem gondoltam, hogy ő a mi igazi

Vezérünk.

- És akkor maga miért követte őt?

- Hadvezérnek lennie kell.

- Tehát most másképp látja az erőviszonyokat?

- Igen. Korábban nem számoltam azzal, hogy maguk az oroszok

mellé állnak. Ez, hogy úgy mondjam, nem is volt sportszerű.

- Önöknek is megvoltak a szövetségeseik.

- De kik? Japán és Olaszország magának kereste a bajt. A

magyarokról, románokról meg jobb nem is beszélni.

- Ha győztek volna, most mit csinálna?

- Nem tudom. Földet nem művelnék, de segítenék az elfoglalt

területek igazgatásában. Érettségim van, az elég.

- És mi lenne az ott lakókkal? Rabszolgák lennének a saját

földjükön?

- Lehet. De az is lehet, hogy elzavarnánk őket. Elvégre mi a

földet is jobban meg tudnánk művelni. Ők egyszerűen nem

érdemelnék meg, hogy ott maradhassanak.

Az amerikai tiszt elhallgatott, és figyelmesen nézte a

németet. Az állta a tekintetét. De a végén mégis csak lesütötte a

szemét.

- Amiket elmondott, és ezeket el is hiszem, az alapján hosszú,

talán életfogytiglani börtönbüntetésre kell ítélnünk. Nem

tudom, hogyan segíthetnék magán - mondta a tiszt.

- Rajtam nem is kell segíteni. Vállalom a sorsomat. Tévedtem.

Tévedtünk. Rosszul számoltunk. De ennek így kellett lennie.

- Imádkozzon, hogy megkegyelmezzen magának az Úr.

- Isten már döntött. Nem állt mellénk, mi pedig nélküle túl

gyöngék voltunk.

- Hisz Istenben?

- Hiszek. Mindaz, amit a Biblia leír a zsidók harcairól, igaz. A

zsidók Isten segítségével népeket irtottak ki, az asszonyokat, a

csecsemőket is megölték, a házakat felgyújtották, még a tevék

lábát is elvágták. Mi sem csinálhattuk volna kegyetlenebbül.

Most azonban Isten a másik oldalra állt. Ezt nem tudhattuk

előre.

- Akkor tehát semmit sem bánt meg abból, amit tett?

- Nem. Illetve azt az egyet, hogy túl sokáig elhúztuk. Előbb

kellett volna feladnunk. Mint az első háború végén. Akkor talán

megmaradna a remény, hogy a következő alkalommal mi

győzzünk. De elfoglaltak bennünket, maguk és az oroszok. Már

nem lesz következő alkalom.

A tiszt visszaküldte Müllert a cellába, és azon tűnődött,

hogy tényleg nem lesz-e következő alkalom. Ő is ismerte a

Bibliát. Isten időnként meggondolja magát.

Mindig az erősebb győz.

Egy hadifogoly kívánságai

Történetünk hőse egy német professzor, aki hadifogságba esett,

mégpedig 1940-ben, amikor is Birmingham körzetében lelőtték

a repülőgépét. A fogolytáborok felállítása még a kezdeteknél

tartott Nagy-Britanniában. A professzor kihallgatást kért a tábor

parancsnokától.

- Klaus Hoffmann százados, Jénából. Az angol nyelv és irodalom

professzora voltam, mielőtt be kellett vonulnom. Nem vagyok

pilóta, oda fel sem vettek volna. Navigátori feladattal bíztak

meg egy Ju 88-as felderítő repülőgépen.

- Mit akar, százados? Talán panaszt kíván tenni?

- Dehogy. Nagyra értékelem az emberséges bánásmódjukat, sir.

Minden a legnagyobb rendben van.

- Akkor hát miért akart velem beszélni?

- Arra gondoltam, hogy hasznosabb is lehetnék az önök

számára, mint hogy itt fogva tartsanak és etessenek.

- Az ön státusa hadifogoly, és ezen nem áll módomban

változtatni.

- Persze, értem. De talán fel tudnák használni a nyelvtudásomat.

Most, hogy sok embert igénybe vesz a katonai szolgálat,

biztosan szükségük van új erőkre.

- Professzorként aligha foglalkoztathatnánk egy hadifoglyot.

- Akkor esetleg a légoltalmi szolgálatban. Hadd segítsek

megvédeni az országukat, helyreállítani, amit a honfitársaim

lerombolnak. Ez a háború eltart még egy darabig. Nekem régi

vágyam volt, hogy Nagy-Britanniában éljek és dolgozzak. Tudja,

Shakespeare országában...

- Attól tartok, ez az álom nem fog beteljesülni. Ha

megengedném, hogy akármilyen biztosítékok ellenében is

elhagyja a tábort, a fejemet vennék.

- Persze, persze. De nem akar ezen változtatni?

- Attól tartok, hogy nem akarok. El sem tudja képzelni, mennyi

papírmunkával járna az ilyesmi. Erre nekünk nincs időnk.

- Azért szóljon, ha adódik valamilyen lehetőség. Biztos vagyok

benne, hogy most és a jövőben más hadifoglyok is szívesen

dolgoznának önöknek. Elvégre rokonok vagyunk, angolszászok.

Csak ez az ostoba háború fordított bennünket egymás ellen.

Már másodszor ebben az évszázadban.

- Ebben egyetértünk - mondta a parancsnok. - Majd utánanézek.

Most elmehet.

Ez után a beszélgetés után néhány héttel egy eligazításon

szóba került a hadifoglyok eltartásának költsége, és a

táborparancsnok felvetette az ötletet. Kiderült, hogy az első

világháborúban már volt példa ilyesmire, több országban is a

fronttól távol parasztoknak adták ki a hadifoglyokat, akik munka

fejében ellátták őket élelemmel. És csak nagyon kevesen

kísérelték meg a szökést. Abban maradtak, hogy magasabb

szinten is megbeszélik a dolgot.

Amikor visszaérkezett, a táborparancsnok megemlítette a

dolgot a feleségének.

- Ez egyáltalán nem rossz ötlet, Thomas - mondta a feleség. - A

professzor esetleg német órákat adhatna Billnek. Igaz, hogy a

német nyelv most nem nagyon kapós, mindenki utálja a

németeket, de egyszer vége lesz a háborúnak, és akkor újra ki

fogunk békülni. Bill még nagy karriert csinálhatna ezzel a

készséggel. Mit szólsz hozzá, drágám?

A táborparancsnok elgondolkozott.

- Jó, gyertek be Billel a héten. majd behívom a professzort.

Valószínűleg nem is fogad el pénzt, az különben is illegális

lenne. Szerintem örülni fog a lehetőségnek. Hogy ne érezze

mindig fogolynak magát.

És így is történt. Anya és fia bejöttek a táborba, és a

parancsnok behívatta Hoffmannt.

Az elmaradhatatlan angol formaságok után rátértek a

lényegre. És a nyelvészprofesszor készségesnek mutatkozott.

Megbeszélték, hogy ezentúl hetente egy nap két-két órát

foglalkozik a fiatalemberrel.

- Tudom, hogy ez a kérés szokatlan - mondta az anya -, de

biztosíthatom, hogy mindent megteszünk majd azért, hogy ne

érezze magát kihasználva.

- Ó, nem, asszonyom, ez a munka nekem is sokkal jobb, mintha

csak a honfitársaimmal tölteném el az időt.

A táborban lézengő német bajtársak furának tartották ezt

a megbízatást, és arról kezdtek pusmogni, hogy Hoffmann talán

áruló, és róluk kell jelentgetnie. De ez a gyanú eloszlott, amikor

látták, hogy a professzor kizárólag könyveket olvas, és az óráira

készül, velük még az eddigieknél is kevesebbet foglalkozik.

Kártyázgattak hát tovább, és nem is törődtek vele. A háta

mögött viszont úgy nevezték, hogy "az angol".

A fiatal Picklewick (mert így hívták a táborparancsnokot)

okos volt és szorgalmas. Az első hetekben átvették a

grammatikát, átismételték az alapokat, és utána már elsősorban

csak társalogtak. A professzor lediktálta és gyakoroltatta az

egyes élethelyzetekben szükséges kifejezéseket, meg-megállva

a nyelvi érdekességeknél. Nagyon élvezte, hogy újra taníthat. A

repülős kaland már csak egy lidérces álom volt.

Ez így ment addig, amíg nem kapott találatot a tábor. A

bomba egy barakkra esett, és jó pár másikat lerombolt. Nagy

szerencse, hogy abban az időben senki sem tartózkodott a

barakkokban, hiszen éppen ebédeltek. Így is többen súlyos

sérüléseket szenvedtek, őrök és foglyok is. A német hadifoglyok

szidták a pilótákat, mondván, biztosan elnézték a térképet,

hiszen a környéken semmilyen katonai célpont nincs. Hoffmann

igyekezett védeni a társait az őrök haragjától, a Picklewick-

család előtt pedig sajnálatát fejezte ki.

A táborparancsnok nem sérült meg, de megrázta az eset.

Úgy rendelkezett, hogy ezekre az órákra a felesége vigye el

autón a professzort. - De jól vigyázz, szívem, bele ne

keveredjetek valamibe, mert nekem kell tartanom a hátamat

ezért.

És így is történt. Picklewick asszony jött az autóval,

felvette Hoffmannt, két-három órát náluk töltött, majd

visszavitte. Mindenki boldog volt.

A fogolytársak megvitatták az új helyzetet. Elkezdték

megkérni Hoffmannt, hogy hol ezt, ahol azt vegye meg nekik és

hozza be a táborba. A parancsnok azonban leállította ezt. Attól

kezdve a foglyok vacsoránál adhatták le a kéréseiket, és a kért

cikket vagy be tudták szerezni, vagy nem.

Hoffmann gyorsan feltalálta magát Picklewickéknél, és

lassan már családtagnak érezhette magát. Bill az otthoni

környezetben ugyan lustulni kezdett, de az anyja egészen

összemelegedett a professzorral.

Megértem az olvasó frusztrációját, de itt közbe kell

lépnem. A történet nem fordulhat szerelmi románccá. Igaz,

hogy a professzor mind nagyobb csábításnak volt kitéve,

különösen amikor az asszony az egyik óra végén megkínálta egy

itallal, és felajánlotta a tegezést ("szólítson Elizabethnek"), de

semmiképp sem léphetett bizalmas kapcsolatba vele. Továbbra

is hadifogoly volt, a szívélyes bánásmód ellenére. És tudta, hogy

sokat kockáztatna, ha változtatna a kettőjük viszonyán.

Különben sem volt egy vérmes típus.

Az asszony is tisztában volt a helyzetükkel, ezért ő sem

feszegette a dolgot. Az azonban kiderült, hogy jól érzik magukat

egymás társaságában.

A férj is megbarátkozott a professzorral. Amikor otthon

volt, meg tudta vele beszélni a németországi politikát, együtt

szidták Hitlert, és Hoffmann hatására a parancsnok még egy

regényt is elolvasott..

Egyszer aztán parancs jött a hadvezetőségtől: az arra

alkalmas hadifoglyokat a hírszerzésben kell alkalmazni. Egy

alapos pszichológiai vizsgálat után ki fogják őket képezni, és

utána átdobják német területre. Volt, aki örült a lehetőségnek,

hiszen így viszontláthatja a családját, de Hoffmann el volt

keseredve. Azt hitte, hogy megúszta a háborút, és most újra az

életét kell majd kockáztatni. Igaz, hogy nem Hitlerért, hanem

Hitler ellen. És nem is tehetett mást. Ha Nagy-Britanniát

választja új hazájának, akkor az életét is fel kell tudnia áldozni

érte.

A kiképzés alatt néhány levelet váltott a házaspárral, de

már nem találkozhatott velük.

Eljött a bevetés ideje. Repülőre szálltak, és Franciaország

fölött ugrottak ki. A német egyenruhának és a papírjaiknak

köszönhetően aránylag könnyen bejutottak Németországba,

majd felvették a kapcsolatot a már ott dolgozó brit

ügynökökkel. De Hoffmannak nem volt szerencséje. Egy nap

belefutott egy járőrbe, és gyanúsnak találták.

A háború után Picklewick asszony megpróbálta

felderíteni, mi történt a professzorral, de semmilyen nyom nem

került elő. Valószínűleg egy tömegsírban fekszik, a nácik többi

áldozatával együtt.

* * *

Már befejeztem ezt az elbeszélést, amikor eljutott

hozzám a hír: a szibériai Csitában, a postán találtak egy

elkallódott és dátum nélküli levelet, amelyet egy bizonyos Klaus

Hoffmann írt, Thomas Picklewicknek címezve, és abban kifejezte

reményét, hogy egyszer még viszontláthatja a vendégszerető

brit családot. "Ez minden kívánságom" - áll a levélben.

Hogy hogyan került oda, azt sosem sikerült kiderítenem.

Eljött a bevetés ideje.

Kihallgatás

- Utoljára kérdezem - mondta a nyomozó. - Hol van az a kurva

stencilgép?

Kovács értetlenkedve nézett vissza.

- Mondtam, hogy nem tudok semmiféle stencilgépről. Higgye el,

én a rendszer legodaadóbb híve vagyok, és készségesen

együttműködöm önökkel, segítek mindenben, ha tudok, de

ebben nem tudok segíteni.

A sebhelyes arcú ránézett a nyomozóra. Az bólintott.

Kovács kapott egy pofont.

- Egyetértek a rendszer céljaival, de ellenzek bizonyos

módszereket - pontosított Kovács.

A nyomozó újra bólintott, és a sebhelyes arcú most még

nagyobbat ütött. Kovácsnak megrepedt a szemhéja.

- Eddig szívesen együttműködtem volna önökkel, de most

elvették a kedvemet - mondta Kovács. - Így akkor sem

mondanék semmit, ha tudnám, mit akarnak azzal a nyavalyás

stencilgéppel.

Megint kapott egy nagy pofont, amitől lecsuklott a feje.

- Tudják, mit? - mondta Kovács összeszorított szájjal. - Már

utálom is magukat. És a rendszert is, amelyik ilyen embereket

alkalmaz.

A sebhelyes arcú tovább ütötte, és már beszélni sem volt

hajlandó.

Ekkor megszólalt a telefon.

- Mi az istent csinált maga, Dobozi?! - hallatszott a házi vonalon.

- A rossz Kovácsot hozták be!

- Hogyhogy? - mondta a nyomozó. - Kovács Jenő, a Hajnal utca

34-ből. Ez állt a papíron.

- A fenét! Kovács Jenő a Hajnal utca 34 béből! Eltévesztették a

házszámot!

- Bocsánat, nem vettem észre, hogy két 34-es szám van. Akkor

kimegyünk, és azt is behozzuk.

- Nem hozzák. A maguk megjelenése után a mi Kovácsunk

megneszelte a dolgot, és ismeretlen helyre távozott. Ezt

elbaszták, Dobozi.

- Rettenetesen sajnálom. És akkor ezzel a Kováccsal mi legyen?

- Dobják ki. De előbb írassák alá vele, hogy nem történt semmi.

A nyomozó letette a kagylót, és megfordult. A rossz

Kovács nem szólt, csak szomorúan nézett.

A rossz Kovács nem szólt, csak szomorúan nézett.

Négyszemközt

Szabó beengedte a Költőt, ülőhellyel kínálta, aztán belülről

bezárta a lakás ajtaját, és a zsebébe dugta a kulcsot.

- Miért zártad be?

- A biztonság kedvéért. Hogy senki se zavarhasson meg

bennünket.

- De hát ki zavarna meg? Miért félsz ennyire?

- Nyugalom. Mindent elmondok. Az a fontos, hogy most

négyszemközt vagyunk. Amiről beszélgetünk, azt senkinek sem

szabad megtudnia.

A Költőt zavarta ez a nagy titkolódzás, kényelmetlenül

érezte magát.

- Ki akarná tudni, hogy mi ketten miről beszéltünk? Nincs neked

üldözési mániád?

Szabó odahozott egy borosüveget két pohárral, és maga

is leült.

- Vannak, akik tudni szeretnék.

- Kik?

- Az most nem fontos. Vannak. De mi barátok vagyunk, igaz?

- Persze. Te a pályám kezdete óta sokat segítettél. Lényegében a

legjobb barátom vagy.

Szabó a vendége szemébe nézett.

- A kapcsolatunk most egy picit változni fog. Én tovább is a

barátod maradok, ha úgy tetszik, a legjobb barátod, de a

társalgásunknak szabályozottabbá kell válnia.

- Mit értesz ezen? - kérdezte a Költő, egyre idegesebben.

Szabó elgondolkozott, és töltött a poharakba.

- Amit mások előtt mondasz nekem, az nem marad kettőnk

között.

- Besúgó lettél, vagy mi? - kérdezte a Költő, és olyan mozdulatot

tett, mint aki fel akar állni.

- Nehéz ezt meghatározni - mondta Szabó, és nyugalmat

erőltetett magára.

- Spicli lettél. Valld be! - sürgette a Költő.

Szabó megpróbált barátságosan és szeretettel nézni a

beszélgetőpartnerére.

- Erről nem tudok beszélni. Gondolj, amit amit akarsz. A lényeg

az, hogy valaki szeretné tudni, hogy mi a véleményed bizonyos

kérdésekről, és miről beszélsz a legközvetlenebb barátaiddal.

Erről engem megkérdeznek, és nem akarom, hogy el kelljen

árulnom téged.

- De hát ez csak tőled függ! - vágott közbe a Költő. - Ha nem

akarsz elárulni, akkor ne jelents!

- Ez nem olyan egyszerű. Feltételezem, hogy mást is megkértek

erre a szívességre.

- Kit? - kérdezte a Költő, egy kissé feldúltan.

- Azt nem tudhatom. De logikus. Elvégre az én jelentéseim

hitelességét is ellenőriznie kell valakinek. Ez már csak ilyen

szakma. Az egyetlen dolog, amit tehetsz, az, hogy kissé

visszafogod magad, és olyan esetben, amikor többen is halljuk,

nem mondasz semmit, amit fel lehetne hozni ellened.

A Költő gyanakodva nézte a házigazdát, és megpróbálta

mérlegelni a helyzetet.

- Tehát fogjam be a pofámat.

Szabó elmosolyodott.

- Nyilvánosan. Négyszemközt ugyanolyan nyílt lehetsz velem,

mint eddig. Csak ne legyen fültanúja. És másnak se mondd el,

hogy nekem mit mondtál. Hogy le ne bukjak. Mert az nekem is

rossz, és neked is. Erről a beszélgetésünkről meg különösen ne

beszélj. Ha megtudják, hogy felfedtem magam, akkor nekem

annyi.

Egy ideig hallgattak.

- A kurva életbe! - fakadt ki a Költő. - Hogy így belemásznak még

a legszemélyesebb viszonyainkba is.

- Egyetértek - mondta Szabó, és odakínálta a poharat. - Na,

igyunk rá!

- Mi lesz ebből a kurva országból? - mondta a Költő

elkeseredetten.

- Valami csak lesz belőle. Valamikor - mondta Szabó, és ő is

belekortyolt az italba.

Emberrablás

A lány kinyitotta szemét. A helyiségben kevés fény volt, de ki

tudta venni a férfi arcát, aki merev tekintettel figyelte őt.

- Hol vagyok? - kérdezte a lány.

- A lakásomban - felelte a férfi.

- Hol?

- A város szélén.

- És hogy kerültem ide?

- Elkábítottam, és ide hoztam. De ne aggódjon!

- Hogyhogy ne aggódjak?! - kiáltott a lány. Felpattant volna, de

gúzsba volt kötve.

- Kikötöttem - mondta a férfi. - De csak azért, hogy ne hisztizzen.

Nem fogom bántani.

- Ez emberrablás!

- Igen, az.

- Ezért le fogják csukni!

- Tudom.

- Meg akar erőszakolni?

- Nem. Egy uj al sem fogok magához nyúlni.

- Miért hozott ide?

- Elmesélem, csak nyugodjon meg!

- Oldja el ezeket a köteleket!

- El fogom oldani. Nem lesz bántódása. De nem most.

- Ez már magában erőszak!

- Mindent meg fogok indokolni.

- Szomjas vagyok. Adjon egy pohár vizet!

- Azonnal.

A férfi felállt, és rövidesen visszatért a pohárral. Odavitte

az ágyhoz, bal kezével alányúlt a lány tarkójának, egy kicsit

megemelte, és a poharat odaemelte a szájához. A lány ivott, de

néhány csöpp lecsorgott az ajkáról. A férfi letörölte.

- Maga gyönyörű - mondta a férfi. - Szívesen udvarolnék

magának.

- Ezt így nem lehet.

- Sajnálom. De ezt az egészet azért csináltam, mert nagyon

tetszik nekem.

- Ilyet akkor se csinálhat! Gondolja, hogy bele tudnék szeretni

egy ilyen erőszakos emberbe?

- Vannak ilyen nők.

- Hát én nem ilyen vagyok. Engedjen el!

- Mindjárt. De előbb elmesélem az egészet.

És a férfi beszélni kezdett. Elmondta, hogy már régóta

figyelte a lányt, egyre erősebbé vált benne a vágy, hogy

megérintse, megsimogassa, magához ölelje. Próbált vele

szemezni, de a lány észre sem vette. Ez nagyon rosszul esett

neki. És lassan megszületett benne a terv: el fogja rabolni, és

döntésre viszi a dolgot.

A lány dühösen hallgatta, és közben néhányszor megpróbálta

meglazítani a kötelékeit. A férfi odament az ágyhoz,

megsimogatta a lány arcát, majd leült egy székre.

- Szóval ez az egész csak egy performansz, azért, hogy felhívjam

magamra a figyelmét. Hogy ne felejtsen el.

- Hát, ezt elérte - mondta a lány. - És most elenged?

- Persze - mondta a férfi. - De előbb még megbeszélünk néhány

dolgot.

- Mit kell még megbeszélni?

- Itt van a névjegykártyám. Tegye el. És jelentsen fel, ha úgy

gondolja.

- Fel is jelentem.

- Tegyen, ahogy jólesik.

- Kicsoda maga? Szexőrült?

- Lehet, hogy őrült vagyok - mondta a férfi. - De nem akarok

semmit erőszakkal megszerezni.

- Ez már maga is erőszak.

- Igen, de ennyi elkerülhetetlen volt. Ha nem kábítom el, nem

kerül ide, és sohasem hallgat meg engem.

Egy darabig csend volt.

- Mit fog tenni, ha elengedem? - kérdezte a férfi.

- Hazamegyek.

- Elvihetem az autómmal?

- Nem. Nem lenne bizalmam beszállni az autójába.

- Ez érthető. Akkor taxit hívok.

- Nem kell! Csak engedjen el! Gyalog megyek.

- Ez túlságosan fárasztó lenne. A legközelebbi buszmegálló

három kilométer.

A lány megint megpróbált szabadulni. A férfi taxit hívott,

megadta a pontos címet, majd eloldotta a lányt.

- Ne szaladjon el! A taxi mindjárt itt lesz, és hazaviszi. Adok

pénzt. Ez elég lesz a taxira, és némi kárpótlás is benne van.

- Nem kell a pénze!

- Tudja, mit? Vigye el, és majd később adja vissza, ha akarja. De

én a maga helyében megtartanám. És a taxit mindenképpen én

fizetem. Elvégre nélkülem nem került volna a város szélére.

A lány végül elfogadta a taxit, hazament, és napokig

vívódott.

Megbeszélte a dolgot a legjobb barátnőjével. A barátnő

arra biztatta, hogy tegyen feljelentést. Abban is segítette, hogy

találjon egy ügyvédnőt.

Két hét múlva rendőrök jelentek meg a férfi lakásán.

Elvitték, őrizetbe vették, bent tartották.

A per előkészítése jó ideig eltartott, de végül eljött a

tárgyalás napja. A közönségben ott ült a lány és a barátnő. A

férfi nem fogadott el ügyvédet, hivatalból kirendeltet sem.

- Mi volt a célja az emberrablással? - kérdezte a bíró.

- Szeretem. És máskülönben nem vett volna észre - felelte a

férfi.

- Tudatában volt annak, hogy ez bűncselekmény?

- Igen.

- Megbánta a tettét?

- Nem. Visszatekintve sem tudnék jobbat kitalálni.

A férfit hat évi börtönre ítélték, a bulvárlapok hónapokig

csemegézték a részleteket. A férfi a börtönigazgatóságon

keresztül leveleket kezdett írni a lánynak, de mivel választ nem

kapott, nem tudta, hogy a címzett megkapta-e ezeket a

leveleket. Megkapta. De nem olvasta el, olvasatlanul berakta

egy dobozba. A pénz mellé.

Az újságcikkek nyomán feltűnt néhány udvarló. A lányt

megzavarta a hirtelen támadt hírnév, de bízott benne, hogy a

sorsa jobbra fordul. Férjhez ment, és gyereke is született.

A férfi tovább írta a leveleket. Napló volt ez, és soha

véget nem érő vallomás. A házasság megromlott, a férj lelépett,

elváltak, az asszony magára maradt a gyerekkel.

És akkor eszébe jutott a férfi. Elkezdte olvasni a leveleket,

időrendi sorrendben. Nagyon furcsán érezte magát, a düh és a

kíváncsiság keveredett a lelkében. Végül összeszedte minden

erejét, és válaszolt. Valódi levelezés kezdődött közöttük, majd

eljött a nap, amikor meglátogatta a férfit a börtönben.

- Milyen gyönyörű - mondta a férfi a beszélőn. - Ugyanolyan

szép, mint évekkel ezelőtt.

- Maga pedig megkomolyodott.

- Sohasem fogok megkomolyodni.

- Még mindig eszébe jutok?

- Persze. Csak maga jut eszembe. Maga az első nő az életemben.

Ha ez kapcsolatnak számít.

- Hát, meglehetősen furcsa kapcsolat. Még azt is mondanám,

hogy beteges.

- Ha beteg vagyok, azt is magának köszönhetem. A maga betege

vagyok. Amióta megláttam.

Néhány héttel később az asszony elvitte a gyerekét is. A

férfi örömmel ismerkedett a kisfiúval, és az is érdeklődött a

mosolygó bácsi iránt.

Tovább tartott az ismerkedés, és amikor a férfi jó

viselkedése okán három év múlva szabadult, ott várta az

asszony, a gyerek és a barátnő (aki már megbékélt a férfival, egy

kicsit még irigykedett is). Az újságírók ismét felbukkantak, de a

sztori már lecsengett, nem volt mit írni róla.

A történet csattanó nélkül ér véget. A férfi és a nő

összeházasodott.

Most is boldogan élnek, de a megismerkedésükről nem

beszélnek. Nem tudnak vele mit kezdeni.

(John Fowles Lepkegyűjtó című regényétől ihletve.)

Életre-halálra

- Hogy kerültem ide? - kérdezte a férfi, ahogy kinyitotta a

szemét. - Nagyon fáj a jobb lábam.

- Balesetet szenvedett, de megmentettem - mondta a nő.

- És miért vagyok ide kötözve az ágyra? - kérdezte a férfi. -

Egyáltalán, ki maga?

- Hogy én ki vagyok, annak már nincs jelentősége. És annak

sincs, hogy maga kicsoda. Elég annyi, hogy a foglyom.

- De hát miért? Mi történik itt?

- Hogy mi történik? - mondta a nő hűvösen. - Leszámolás.

- Velem akar leszámolni? Miért? És milyen jogon?

- Nézze, nincs sok értelme, hogy erről beszéljek, de azért

elmondom. Velem nagyon szemetek voltak a férfiak.

- Nagyon sajnálom. De mit tehetek erről én?

- Maga is férfi. És valahogy ki kell egyenlítenem a számlát.

- Nem azzal kellene kiegyenlítenie, aki rosszul bánt magával?

- Na persze. Velük már kiegyenlítettem. Most maga jön.

- De hát én nem követtem el maga ellen semmit! Én ártatlan

vagyok!

- Mind ezt mondják. A világ egy óriási férfi-összeesküvés. Maguk

a csábítók, a megerőszakolók, az erejükkel visszaélők, a ...

- Ne általánosítson! - vágott közbe a férfi. - Én senkivel sem

erőszakoskodtam. Ami azt illeti, még egy kicsit mazochista is

vagyok.

- Mazochista? Ez is csak szerepjáték. A dominát a férfi fizeti,

hogy pontosan azt tegye, amit a férfi akar. Maguk irányítanak

mindent, a nőknek csak a maguk szabályai szerint lehet

viselkedniük.

- De ez túlzás!

- Ne vágjon a szavamba. Maga a foglyom, és most én beszélek -

mondta a nő, egy kissé ingerülten.

- Bocsánat, mondja tovább!

- Még kislány voltam, amikor egy pasas megerőszakolt. Sírtam,

kiabáltam, ő pedig megpofozott, és elvette a szüzességemet.

- Ez valóban szörnyű.

- Hallgasson! Utána az utcagyerekek vertek meg. Aztán az egyik

tanító fektetett le. Aztán egy hülye autószerelő...

- Ezt velük beszélje meg!

- Nem lehet. Már mind halottak.

A férfi egy kis ideig hallgatott.

- Maga ölte meg őket? Mindet?

- Mondjuk úgy, hogy belesétáltak a saját csapdájukba.

- Azért ez akkor is gyilkosság.

- Ezek nem voltak emberek, ezek szörnyek voltak. Ha eltaposok

egy csótányt, az is gyilkosság?

- Az ember nem csótány. Lehet gonosz, lehet bűnöző, és el kell

nyernie a büntetését, de akkor sem állat.

- Már elnyerték a büntetésüket.

- Maga által.

- Én csak segítettem nekik meghalni.

- Jó, ha nem is értek egyet, fel tudom fogni. Csak azt nem értem,

hogy én hogy kerülök bele ebbe.

Most a nő hallgatott egy darabig. Aztán megszólalt:

- Véletlenül egyszerre parkoltunk Saint Davisnél. Láttam, hogy

megpaskolta a pincérnő fenekét. Ismeri? Talán a barátnője?

- Nem, de az csak nem bűn? Ő is nevetett. Ha ott volt, akkor

maga is látta.

- Nevetett. Ugyan mi egyebet csinált volna? Maga volt, aki

fizetett. Maga miatt el kellett viselnie a molesztálást. De még

van egy kis tartozása.

- Ezért akar megbüntetni? Ezt nem gondolhatja komolyan!

- A játszma nem ér véget azzal, hogy elvesszük a mézet. A

méhek szerint még nincs vége.

- Értem. És maga a méhecske.

- Nem. Én egy darázs vagyok. És halálos a csípésem.

- Azt akarja ezzel mondani, hogy nem hagyom el a házát élve?

- Végre megértette, professzor.

- De még mindig nem értem, hogy kerültem ide.

- Beszállt az autójába, aztán a Fort Mount utáni kanyarban

durrdefektet kapott, lesodródott az országútról.

- És maga?

- Én láttam, megálltam, odamentem. Ájultan feküdt a

kocsijában, az autó úgy állt a szakadék szélén, hogy csak egy

picit kellett rajta billenteni. Kihúztam magát a kocsiból. A kocsi

leesett, és összetört, fel is robbant. Magát beraktam az én

autómba, és ide hoztam.

- És? Azért mentett meg, hogy megöljön? Hogy bosszút álljon

rajtam, ártatlanon, azért a sok rosszért, amit a férfiaktól kapott?

- Látom, jól forog az agya. De, ahogy mondtam, egyáltalán nem

ártatlan.

- És mit akar velem csinálni? Nem tudom, hogy a többi férfi

hogy végezte, de nem fél, hogy elkapják? Hogy engem keresni

fognak, és a nyomok ide vezetnek?

- Magát nem fogják keresni. Maga egy halott, aki benne égett az

autójában.

- Nem lett volna egyszerűbb, ha hagyja, hogy ott pusztuljak el?

- Magát én akarom megölni. De nyugodjon meg, nem maga lesz

az utolsó áldozat ebben a háborúban. A nők felkelése

elkezdődött.

- Nézze, én megértem a helyzetet, és át tudom érezni az

érzéseit. Még azt is, hogy rajtam is bosszút akar állni. De nem

halaszthatnánk el a kivégzésemet?

- Mire lenne az jó?

- Ha most megöl, holnap kereshet új áldozatot. De ha nem öl

meg egyszerre, hanem naponta egy kicsit, akkor jó sokáig

kiélvezheti a bosszút. Ha erről van szó, én kész vagyok feláldozni

magam a többi, valóban bűnös férfi helyett. Tudja, ártatlanul,

mint Jézus Krisztus. Magamra veszem a többiek bűneit.

- Hogy ölhetném meg naponta egy kicsit? Ne beszéljen

ostobaságokat!

- Én megmondom, hogy csinálja. És közben kielégül a

bosszúszomja.

- Szóval maga akar irányítani? Tipikus férfi. Ezt nem veszem be.

- Nyugalom. Csak a maga szemével próbálom megvizsgálni a

helyzetemet. Először is kössön ki rendesen, nem ilyen vacak

madzaggal. A legjobb lenne egy lánc. Van lánc a háznál?

- Megnézem - mondta a nő, és kiment a szobából.

Hallatszott, ahogy keresgél, fiókokat huzigál, pakolgat.

Aztán visszajött, egy biciklilánccal és egy lakattal a kezében.

- Ez jó lesz? - kérdezte.

- Tökéletes. Most kösse ki először a jobb csuklómat, aztán hozza

ide mellé a másikat. Így mind a két kezem ki lesz kötve, nem

szabadulhatok az ágytól, de legurulhatok róla ezen az oldalon.

És szerezzen valamiféle éj eli edényt is, hogy ne csináljam össze

az ágyat. Mert ha enni ad, akkor valahol távoznia is kell az

anyagnak.

- Túl sokat itt nem fog enni - jegyezte meg a nő, miközben

feltette a láncot, bezárta a lakatot, a kulcsát pedig letette az

asztalra.

- Majd meglátjuk. Lehet, hogy ez a játék hetekig, hónapokig is

eltart, és nem valami nagy élvezet ám megölni egy csontvázat.

- Őszintén szólva nem gondoltam, hogy ilyen komplikált lesz ez

a dolog. A többiekkel könnyebb volt. Gondolja, hogy hónapokig

akarok szórakozni magával?

- Az nem tőlem függ, kedvesem.

- Kedvesem? Mi az, udvarolni akar? A maga helyzetében

ilyennel nem is próbálkoznék.

- Dehogyis. Tudom, mire megy ki a játék. Csak azt akarom, hogy

amit csinál, azt rendesen csinálja, ne szúrja el nekem.

- Mit számít az már magának?

- Esztétikum. Mindennek megvan a maga esztétikai dimenziója.

Erre a tettére is úgy akar majd visszaemlékezni, hogy szép

munka volt. Vagy nem?

- Hát, ezen nem törtem a fejemet. El akartam tenni láb alól, és

kész. Szerintem maga túlkomplikálja a dolgokat.

- Ezt bízza rám. Én értek hozzá.

- Hogyhogy? Kicsoda maga?

- Filmrendező. Krimiket és thrillereket rendezek a tévében.

- Csakugyan? Ezt nem is gondoltam volna. Hogy hívják?

- Bill Hatfield.

- Bill Hatfield, a rendező.

- Személyesen. Miért, hallott rólam?

- Valami rémlik. Milyen filmeket rendezett? - vált kíváncsivá a

nő.

- Többek között a Bosszú egy pillangóért címűt. Az egyébként

épp egy olyan kislány megrontásáról szól, amilyen maga is

lehetett. Láthatja, hogy átérzem a helyzetét.

- Hát, nem gondoltam volna, hogy épp egy ilyen pasit kapok el.

Akkor maga egy celeb? És most mit akar?

- Ebben a szituációban már csak egy vágyam lehet. Megrendezni

az utolsó filmemet. Amiben magam is játszom, és meghalok.

Igazából.

- Hú, de izgi! - lelkesedett a nő.

- Bizony. És persze maga lesz a női főszereplő. A gyilkos.

- Aszta! De ha maga meghal, nem fogja látni a filmet.

- Így van. De nem kell, hogy a színész éljen. Elég, ha a filmet

megnézik. Tudja, a művész célja az örökkévalóság. Ha ebben a

filmemben meghalok, az bekerül a filmtörténeti tankönyvekbe

is.

A nő egy pillanatra eltűnődött ezen.

- De ahhoz, hogy megrendezze ezt a filmet, előbb-utóbb el kell,

hogy engedjem.

A férfi bólintott.

- Attól tartok. De kárpótolja az a tudat, hogy a filmforgatáson

végül is teljesül a maga gyilkos vágya.

A nő elgondolkozott ezen.

- De hogy ölöm meg?

- Azt majd kitaláljuk. A filmbeli gyilkosság a szüzsé dolga. Az

igazi, hát az nyilván véletlen baleset lesz, hogy magát ne ítéljék

el. De az ráér. Most tegyen velem, amit akar. Persze úgy, hogy

holnap még életben legyek. És majd megszüljük ennek a

gyilkosságnak a forgatókönyvét. Együtt megbeszéljük, és én

kidolgozom. Értek hozzá. Ehhez értek igazán.

A nő vigyorogva ment ki. Tett-vett, aztán bejött egy

szendviccsel.

- Ezt egyem meg? - nevetett a férfi. - Na látja, hogy nem fogok

éhezni. De hogy egyem meg, ha mind a két kezem ki van kötve?

- Majd én etetem meg. Mint egy kisfiút.

- Hm. Megetet, mint egy kisfiút, és utána megöl? Legalább

előtte erőszakoljon meg!

- Meg is erőszakoljam?

- Azt tehet velem, amit akar, a foglya vagyok, a rabszolgája, ne

fogja vissza magát! A maga kezében a sorsom.

A nő felnevetett, etetni kezdte a férfit, és amikor egy

morzsa a férfi bozontos mellére esett, matatott rajta, a keze a

férfi hasa felé vándorolt. És már ott is volt, már a kezében volt,

már megkívánta, már rá is huppant.

Amikor végeztek, a nő ráomlott a férfira.

- Nem, ez nem jó! - tiltakozott a férfi. - Nem így kell valakit

megerőszakolni. Most tessék, én is elélveztem. Pedig csak

rabszolga vagyok.

- A maga hibája. Maga lyukat beszélt a lábaim közé - mondta a

nő, és sokáig nevetett a saját viccén.

Elkezdték megtárgyalni a film cselekményét. Késő este

felajánlotta a férfi, hogy felhívja a producerét, egy bizonyos

Frank Goldmeyert, és megpróbálja neki eladni a film ötletét.

A nő némi húzódozás után behozta a hordozható

telefont. A férfi tárcsázott.

- Halló, Robinson? Itt Bill Hatfield. A Frankie gyerekkel akarok

beszélni. Bent van?

- Ne hülyéskedj. Te vagy Frankie, megismerem a hangodat -

mondta az ügyeletes.

- Remek. Erre számítottam. Mondd meg Frankienek, hogy

valami drámai esemény közbejött, nem tudtam hazajönni. De

feltétlenül akarok vele beszélni, az új filmem ügyében, amit

utoljára rendezek.

- Az új filmed ügyében? Mióta vagy te filmes?

- Tudom, tudom. De ez egy óriási sztori lesz, már a film női

főszereplőjét is megtaláltam. Nagyon belevaló. Tudod, megvan

benne az a gyilkos báj, amivel minden pasit levesz a lábáról.

Most épp itt vagyok nála.

- Gyilkos báj? És ott vagy nála? Á, azt hiszem, kezdem érteni.

- Nagyszerű. Ha bejön a Frankie gyerek, mondd meg neki, hogy

feltétlenül hívjon vissza. Várj! Kiírta a telefon a számot? Jó. Ezen

a számon hívjon vissza. Életfontosságú! Remélem, Frankie ad

némi pénzt erre a filmre. A sokszorosát fogja behozni.

Világszenzáció lesz! Én játszom a főszerepet, és képzeld, meg

fogok halni benne. Igen, jól értetted. Meg fogok halni. Igazából.

- Ó, ó. Értem, Frankie. Tarts ki!

- Nagyon bízom benned, Robinson. Akkor várom a hívást.

- Tyűha, ez durva - mondta magában az ügyeletes, és tárcsázott

egy másik számot.

A férfi kikapcsolta a telefont, és visszaadta a nőnek.

- A kocka el van vetve.

- És ezt mind miattam csinálja? - kérdezte a nő ellágyulva.

- Ha egyszer meg kell halnom, haljak meg látványosan!

- Milyen aranyos - mondta a nő.

- Akkor kezdjük szőni a történetet! Nem akarja, hogy valamelyik

korábbi áldozatát is belevegyük? Úgy értem, a sztoriba.

- Nem, legyen maga az egyedüli áldozat. Az intimebb.

- Igaza van - mondta a férfi. - Az intimebb. Legyen tehát egy

gyilkosság. Kéjgyilkosság? Szerelmeskedés közben akar

megölni?

- Lehet róla szó - mondta a nő, és újra elkezdte piszkálni a férfit.

- Szóval Billnek hívnak. Engem meg Miának. Tehát Mia megöli

Billt. De hogy kerülnek össze?

Miközben áttekintették a lehetőségeket, a bűnügyi

történet fordulatait, tovább játszottak az ágyon. A férfi még

mindig kikötve, a nő pedig rajta hevert.

Egyszer csak fura fény villant meg az ablaküvegen.

Léptek hangzottak, és valaki megzörgette az ajtót.

- Mi az? Vársz valakit? - kérdezte a férfi.

A nő nem válaszolt, hanem leugrott az ágyról, gyorsan

magára kapott valamit, és az ajtó felé lépett.

Az ajtót berúgták. Két rendőr nyomult be rajta, a

kezükben kivont pisztoly.

- Frankie, jól vagy? Már aggódtunk érted. Remélem, időben

jöttünk - mondta az egyik.

- Túl korán ideértetek - mondta a férfi.

A nő szeme kerekre tágult.

- Micsoda? Te vagy Frankie? Hazudtál nekem, te szemét!

A két rendőr lefogta a nőt, és megbilincselték. A férfi

intett a szemével a lakatkulcs felé. Gyorsan levették a

csuklójáról a láncokat.

- Bocsánat, még nem mutatkoztam be - mondta a férfi,

miközben felöltözködött. - Francis K. Shell, megyei nyomozó.

- Csapdába ejtettél, te rohadék!

- Ez tisztán véletlen volt. Csak nem gondolja, hölgyem, hogy

vállalom ezt a balesetet egy sorozatgyilkos elfogása

reményében? Majdnem meghaltam.

- Semmit sem tudsz rám bizonyítani, hülye zsaru!

- Azt majd meglátjuk. Mindenesetre meg kell, hogy mondjam,

ez volt eddig a legkalandosabb esetem. A legveszélyesebb, de

egyben a legélvezetesebb is.

- A legélvezetesebb? - hümmögött a másik rendőr. - Ezt majd el

kell mesélned odabent.

- Úriember nem fecseg - mondta a férfi, és ő is kisántikált a

lakásból.

(Stephen King Tortúra című regényétől ihletve.)

Etetni kezdte a férfit.

Téridő

A Suzuki csendesen duruzsolt, és falta a kilométereket. Balázs

bekapcsolta a rádiót. Pár perc zene után egy női hang

jelentkezett be, a közlekedési hírekkel. " Az M5-ös autópályán,

Ócsa térségében az imént balesetről kaptunk jelentést,

torlódásra lehet számítani. A helyszínelés nemsokára

elkezdődik. Aki teheti, időben térjen le, és kerülje el ezt a

szakaszt. "

Balázs kinézett, látott egy táblát, nemsokára Ócsa

következik. Azt mérlegelte, hogy érdemes-e letérnie, vagy

inkább várja ki, amíg a pórul járt autó mellett elvezetik a

forgalmat.

Előre nézett. Senkit nem látott az autópályán,

torlódásnak nyoma sincs. Úgy döntött, még egy darabig nem tér

le.

A zenét újra közlekedési hírek szakították meg. " A

rendőrség közleménye szerint egy Suzuki hátulról beleszaladt

egy lovat szállító teherautóba. A személyautó súlyosan

megrongálódott, még folyik a helyszínelés. "

Balázs keresett egy olyan állomást, amelyiken zenét

adtak, de utána visszatért, mert kíváncsi volt, mi újság az M5-

ösön. Még mindig semmi furcsát nem látott.

" A baleset helyszínéről jelentkezünk" - mondta megint a

rádió. "A Suzuki vezetője súlyosan megsérült, de a

teherautósofőr megúszta kisebb karcolásokkal, mindkettőjüket

elszállították a mentők. A 26-os kilométerkőnél lassan újraindul

a forgalom, de jelenleg még sok jármű vesztegel itt. Néhány

perc múlva visszatérünk a legfrissebb közlekedési

információkkal. "

Balázs a visszapillantó tükörben látott néhány gépkocsit,

de balesetnek semmi nyoma. Hajtott tehát tovább, de fura

érzés kerítette hatalmába. Már közeledett a 26-os

kilométerkőhöz, és még mindig se rendőrök, se roncs. Milyen

balesetről beszélnek ezek?

Baloldalt nagy sebességgel közeledett egy 4 kerék

meghajtású, csillogó Mercedes, Balázs csak bámulta, ahogy

elsuhan. Egyeseknek mi mindenre telik! Aztán hirtelen jobbról,

a gyorsítósávon feltűnt egy teherautó, amely valamit húzott

maga után. Balázs rálépett a gázra, hogy a teherautó előtt

biztonságosan elhaladhasson, de a másik is gyorsított, nyilván

úgy vélte, hogy még befér.

Balázs az utolsó pillanatban megpróbálta balra rántani a

kormányt, de a kezei nem engedelmeskedtek. Az utolsó kép,

ami megmaradt az agyában, egy ló nagy kerek tompora volt.

Utána minden elsötétült.

Képtelen volt megmozdulni, minden tagja fájt. Hosszú

percek teltek el így.

Aztán a zörejekből lassan összeállt az autórádió hangja,

ahogy egy kedves női hang megszakítja az adást:: " Az M5-ös

autópályán, Ócsa térségében az imént balesetről kaptunk

jelentést, torlódásra lehet számítani. A helyszínelés nemsokára

elkezdődik. Aki teheti, időben térjen le, és kerülje el ezt a

szakaszt. "

A téridő szövetében egy kis ránc keletkezett, de már

kezdett kisimulni.

Éberen

1.

A detektív leállította a videó-lejátszót.

- Nos, Mr. Robinson, nem vett észre valami különöset?

- Nem. Mit kellett volna észrevennem?

- Nézze, már háromszor lejátszottuk magának a felvételt. Azt

kellett volna észrevennie, hogy ön egy másodperccel korábban

a földre vetette magát, mint ahogy a nagykövetet lelőtték -

mondta a detektív ingerülten.

- Ja, értem - mondta Robinson. - Ez valóban igen különös.

- Van rá magyarázata? - kérdezte a detektív. - Nézze, a

feltételezésünk az, hogy ön tudott a merényletről, azt is tudta,

mikor dördül el a lövés.

- Nem volt tudomásom arról, hogy mi készül, azt sem tudtam,

hogy akit lelőttek, az nagykövet.

- Jó - mondta a detektív. - Gondolkozzon még rajta egy kicsit.

Egyáltalán, hogy került a repülőtérre?

- A barátnőmet vártam.

Itt megakadt a beszélgetés. Robinsont egy időre magára

hagyták.

Amikor a nyomozók visszajöttek, Robinson jelezte, hogy

mondani akar valamit.

- Na? Rájött, hogy honnan tudta, mikor kell a földre vetnie

magát? - kérdezte a tiszt.

- Nem tudom pontosan, de van egy elképzelésem.

- Ossza meg velünk!

- Tudják, ilyesmi nem először fordul elő velem. Mintha valahogy

megérezném, hogy mi fog történni.

- Úgy érti, látja a jövőt?

- Nem, dehogy. De lehet, hogy a körülményekből következtetni

tudok rá.

- Milyen körülményekből?

- Ebben az esetben talán láttam valami furcsát a jelenlévők

arcán. Hogy mind egyfelé néznek. Esetleg hallottam egy oda

nem illő neszt. És mindebből, anélkül, hogy tudatában lettem

volna valamilyen következtetésnek, a testem magától

cselekedett. Hasra vágtam magam, de nem tudtam, miért.

A detektív gyanakodva nézett Robinsonra.

- Azt mondta, nem először fordult elő. Tudna még említeni ilyen

eseteket?

Robinson gondolkozni kezdett.

- Igen. Ilyen volt, amikor, még középiskolás koromban,

kirándultunk. Egy meredek hegyoldal mentén kapaszkodtunk

fel. Éppen egy barlangszerű beszögelés mellett álltam, amikor

azt vettem észre, hogy odasimulok a falhoz, minél beljebb az

üregbe. Egy pillanattal később legurult egy kő, és eltalálta az

egyik társamat. Eltörte a lábát, onnan kezdve kézben kellett

levinnünk.

- És maga ezt is előre megérezte?

- Nem tudom. Csak azt tudom, hogy egy másodperccel az eset

előtt valami nem stimmelt, ami arra késztetett, hogy védelmet

keressek. Talán annak a hangja, hogy a kő alatt meglazult a talaj,

talán már a gurulás zaja, nem tudom.

- Ezt elmondta valakinek?

- Az orvosnak elmondtam, de azt mondta, ne képzelődjek, és ne

legyenek lelkiismeretfurdalásaim.

- És nem gondolt többet az esetre?

- Egy ideig nem. De aztán történt megint egy nagyon furcsa

dolog.

- Ezt is mesélje el!

- Egyik barátom zsidó, és meghívott egy zsidó ünnepségre.

Szónoklatot tartottak, én a nézőközönség soraiban ültem. És

egyszer a szomszéd ház ablakában a sötétben megláttam egy

fejet. Nem volt különösebben gyanús, talán barnább volt egy

kicsit a megszokottnál, és feltűnt a nézése. A távolság miatt egy

szót sem hallhatott, de figyelt. Akkor is elfogott ez a különös

érzés, felálltam, és kimentem a teremből. És néhány perc múlva

betört az ablak, és a szónok sebesülten, véresen esett a földre.

- Ez volt a Cohen-féle eset? - kérdezte a detektív.

- Igen, az. Az előadót nem ismertem, de utána vallomást tettem

a rendőrségen.

- Mi történt, amikor ez a rossz előérzete volt? Miért nem

kiáltotta el magát, hogy veszély van?

- Nevetségesnek éreztem magam.

- A barátjának sem szólt?

- Neki sem. De ő utánam jött, még a lövés előtt. Kíváncsi volt, mi

ütött belém. Neki elmondtam a dolgot, de ő sem vette

komolyan, annak ellenére, hogy mindennek szemtanúja volt.

Napokig töprengtem ezen, aztán elmentem a rendőrségre. De

nem tudtam segíteni.

- Ezt hogy érti?

- Az elém rakott fotók között nem ismertem fel a merénylőt.

Semmit sem tudok róla, azon kívül, hogy ott volt az ablakban, és

erősen figyelt.

A detektív sokáig hallgatott. A munkatársai is

tanácstalannak látszottak.

- Tudja, mit? - mondta végül a detektív. - Kivizsgáljuk ezt az

állítólagos képességét. Most benn tartjuk, és hívunk egy

pszichiátert.

- Felhívhatom a barátnőmet?

- Sajnos, nem. Összeesküvés gyanúja esetén ez nem lenne

ésszerű. De ide hívhatjuk az ügyvédjét, ha gondolja.

- Nincs ügyvédem - mondta a férfi. - Elfogadom azt, akit majd

kirendelnek. De az sem sürgős. Magam is nagyon kíváncsi

vagyok a vizsgálat eredményére. Elvégre a kérdés az, hogy

megbolondultam-e.

Néhány másodperc telt el, az egyik rendőr közelebb jött,

azzal a szándékkal, hogy egy másik helyiségbe kísérje. De

Robinson megelőzte. Felpattant, a többiek csodálkozva néztek

rá. Abban a pillanatban a szék egyik lába kitört, a szék

összeomlott, és egy csavar koppanva esett a földre.

Mindannyian elképedve bámulták.

- Különös, tényleg igen különös - mondta a detektív. - Miből

tudta, hogy összedől a szék?

- Nem tudom. Talán valami zajt hallhattam, vagy az

egyensúlyom kezdett megváltozni.

- Holnap kivizsgáljuk. Maga vagy börtönbe kerül, vagy a

cirkuszba - mondta a detektív, és a zsebéből egy cigarettás

dobozt vett elő..

2.

A sokoldalú vizsgálatok kiderítették, hogy Robinson minden

szempontból normális ugyan, de a váratlan események iránt

szokatlan éberség és tudattalan kombinációs készség jellemzi. A

láthatatlan labdák és felülről lepottyanó tárgyak többségét

sikerült időben észlelnie, viszont a reakcióképessége korántsem

volt tökéletes. Sok tanakodás után valaki a fejesek közül

felvetette, hogy esetleg a titkosszolgálatoknak kellene ajánlani.

A CIA központjában is tesztelték, végül egy amerikai

diplomata mellé osztották be, második testőrnek.

Egy nyári éjszakán a diplomata egy afrikai ország

miniszterelnökének rezidenciáján teázott. A két testőr vigyázott

rá. Hirtelen Robinson átnyúlt az asztalon, és a diplomatát

lerántotta a földre. A másik testőr is megmozdult, reflexszerűen

meg akarta védeni a diplomatát Robinsontól.

A lövedék a szék háttámlájába fúródott. Nagy volt a

felfordulás, a helyi biztonsági szolgálat emberei berohantak a

dzsungelbe, és jobbra-balra lövöldöztek, de a merénylő kereket

oldott.

Volt egy másik hasonló eset is, ezúttal egy algíri

sikátorban rántotta el Robinson a védett személyt, és azt a

merénylőt sem sikerült megtalálni.

Mindezek gondolkodóba ejtették Robinson főnökét,

Greenfield ezredest. Egyre inkább meggyőződésévé vált, hogy

Robinson egy ügyes szélhámos, aki jó előre kiterveli a

merényleteket, hogy ezek révén hősnek tűnjék. Mindenesetre

nem adott róla jó véleményt, és hősünk nemsokára alacsonyabb

szolgálati beosztást kapott. Két hónap múlva a diplomata

helikopter-szerencsétlenség áldozata lett.

Az idő lassan múlt, Robinson csak néha kapott valamilyen

munkát. Végül megbízták azzal, hogy kísérjen el néhány tisztet

egy másik bázisra, ellenséges területen keresztül. Robinson

megismerkedett velük, felmásztak a dzsipre, és elindultak az

úticél felé.

Lassan haladtak, az út alig volt járható. Mind sötétebb

lett. Egyszer csak Robinson felélénkült. Körbenézett, és azt

kiáltotta a többieknek: "Veszély! Leugorni!"

A tisztek nem nagyon értették a dolgot, lassan

szedelőzködtek, de Robinson villámgyorsan átvetette magát a

dzsip oldalfalán. Már gurult lefelé, egy út menti árokba, amikor

az autót eltalálta egy vállról indítható rakéta. A többiek ott

pusztultak.

A dzsip lángolt, a benzintartály felrobbant, Robinson

pedig ott kucorgott az árokban. "Ezt is megúsztam" - gondolta

magában. De aztán megint kényelmetlen érzése lett. Lépéseket

hallott. Egy fekete suhanc jelent meg a feje felett, kezében

géppisztoly.

- Újságíró vagyok - mondta Robinson reszketve.

- Az nem számít - mondta a felkelő, és meghúzta a ravaszt.

Robinsont szülővárosában temették el, halála után

megkapta a legmagasabb amerikai szolgálati érdemérmet.

Korábbi főnöke, Greenfield ezredes egyre csak csóválta a

fejét.

- Egyszer a legnagyobb szélhámost is elkapják - mondta

magában, és tovább rágta a rágógumit.

Egy suhanc jelent meg, kezében géppisztoly.

Időutazás

Fred Wilkinson húszévesen nősült. Menyasszonya, Linda

Beckett elbűvölte a szépségével, valamint azzal a ténnyel, hogy

könnyű volt meghódítani. Csak később derült ki, milyen rossz

természete van, mennyire veszekedős. Fred élete pokollá vált.

Rossz házassága elől a munkájába menekült. Zseniális

mérnök lévén alig múlt harminc, amikor sikerült megvalósítania

nemzedékek álmát, az időgépet. Elhatározta, hogy visszarepül

az időben, hogy elkerülhesse a rossz házasságot Lindával.

Beleült a masinába, beállította a koordinátákat, nagyot

sóhajtott, és megnyomta a gombot. Minden tökéletesen

működött. Sikerült visszajutnia húszéves önmagába.

Sajnálatos módon azonban akkori énje mit sem tudott az

időgépről, és arról sem volt tudomása, hogy mit hoz számára a

jövő.

Amikor megismerkedett Linda Beckettel, elbűvölte a lány

szépsége és az a tény, hogy könnyű volt meghódítani. Elvette

feleségül, és csak azután derült ki, milyen házsártos természetű.

Fred a rossz házasság elől a munkájába menekült. Zseniális

mérnök lévén alig múlt harminc, amikor sikerült megalkotnia az

időgépet. Elhatározta, hogy visszarepül az időben, húszéves

önmagába.

Nemsokára megismerkedett Lindával, elbűvölte a lány

szépsége és az a tény, hogy könnyű volt meghódítani, és csak

később derült ki, hogy milyen házsártos.

Nem szaporítom tovább a szót. A történet újra és újra

megismétlődött. Fred a számítógépesek terminológiájával

szólva egy végtelen ciklusba került. Mindig feltalálta az

időgépet, de mindig ugyanazt az életet élte le, és ugyanazt a nőt

vette feleségül, mert a 20 éves eszével nem tudta felmérni,

hogy ez milyen hibás döntés.

Én sejtettem, mire készül, de mire megmondhattam

volna neki, hogy vállalkozása reménytelen, már mindig úton

volt.

Egy végtelen ciklusba került.

Miszter Vízjel

Kéne egy sokakat érdeklő kisregényt írnom, hogy az

adósságaimat ki tudjam fizetni. Áttekintettem a lehetőségeket,

és úgy döntöttem, hogy egy sorozatgyilkost választok főhősnek,

az most nagyon megy. Milyen legyen ez a sorozatgyilkos? Nem

hagyhat maga után semmilyen azonosítható nyomot, hiszen a

modern technikai lehetőségek mellett akkor elég gyorsan el

lehetne kapni. Ezért hát kesztyűben dolgozik, és arra is

gondosan ügyel, hogy még a szempilláját se hagyja ott, mert

abból is DNS-mintát lehetne venni.

Valamivel azonban jeleznie kell, hogy ő volt az elkövető,

nehogy már más számlájára írják a sok bűncselekményt. A

Guiness-rekordok világában nagyon is számít, hogy ki hány

gyilkosságot követett el. Ezért hát ez a veszedelmes bűnöző úgy

hagyja el a tetthelyet, hogy a vízcsapot nyitva hagyja. Na nem

nagyon, ne ázzon el a lakás, de azért jól láthatóan. A

rendőrségen szellemeskedve Mr. Watermarknak, azaz Miszter

Vízjelnek keresztelték el a pasast.

Philip Norton nyomozót állították rá az ügyre. (Néhány

percig flörtöltem azzal a gondolattal, hogy Nortonnak teremtsek

egy titkárnőt, aki reménytelenül szerelmes belé, de elvetettem

az ötletet, mert csak komplikácókat okozott volna. És nagyon

nem szeretem az olyan komplikációkat, amelyeket nők

okoznak.)

Adva van tehát egy sorozatgyilkos és egy nyomozó. Igaz,

hogy nyom nélkül nehezen lehet nyomozni, de mindenesetre ez

a munkája. Norton nem volt olyan bravúros, mint Poirot vagy

Sherlock Holmes, de azért elég jó a szakmájában. A kisregény

tehát a kettejük játszmájáról fog szólni.

Az első gyilkosságot meglehetősen későn fedezték fel. A

kisvárosban megjelent egy sármos fiatalember, Robert Joystick,

mindenkivel udvarias és segítőkész volt, és a környékbeliek

annyira megkedvelték, hogy az egyik család még a házat is

rábízta, locsolja meg a virágokat és etesse meg a

tengerimalacot, amíg nyaralnak. Nem is volt ezzel semmi baj,

amikor visszajöttek, a házat rendben találták, és hálásak voltak

érte a fiatalembernek. Évekkel később, amikor a házat eladták,

az új tulajdonos felfedezte a soha sem használt padláson egy

csecsemő csontvázát. A doboz, amelyben megtalálták, teljesen

le volt plombálva. Az esetről írtak az újságok, sosem derült ki,

hogy kié volt a gyerek, és a családnak nehezen sikerült cáfolni a

vádat, hogy a csecsemőt esetleg ők ölték meg. Idővel elcsitult a

lárma. Amikor Norton végigjárta a gyanús eseteket, az új

tulajdonossal is beszélt. És megtudta, hogy a padláson egy

száraz vízvezeték csapját nyitva találták. Ez elgondolkodtatta

Nortont. Nem zárta ki az eshetőséget, hogy ez a gyilkosság is

Miszter Vízjel számlájára írandó. (Joysticket persze hiába

keresték, álnév volt, és a kisvárosból ismeretlen helyre

távozott.)

A következő gyilkosságot az egyik közép-amerikai

kisvárosban egy állítólagos biztosítási ügynök követte el.

Áldozatát felhívta, randevút beszélt meg vele (ezt onnan tudjuk,

hogy az asszony elújságolta a szomszédjának, kit vár). A kiérkező

rendőrök holtan találták az asszonyt, az értéktárgyai eltűntek.

Mint később Norton megtudta, itt is csöpögött a csap.

Más városokban is történtek ilyen gyilkosságok, és a

nyitva hagyott vízcsap ezeket is Miszter Vízjelhez fűzték.

( Emlékeztető magamnak: ezeket az eseteket is le kell írni, zaftos

részletekkel! )

Megpróbálom elképzelni főhősömet. Otthon ül,

valamilyen italt szürcsöl, krimit néz a tévében, és egy vaskos

dossziéban ott vannak az eddigi rémtetteiről szóló újságcikkek

kivágatai. És még nincs elég. Igazából csak most kezd ráérezni a

sorozatgyilkolás ízére.

A filmet reklám szakítja meg. A férfi hirtelen felpattan, az

ismerős izgalom kapja el. Odakint sötét van, csepereg az eső,

ilyenkor kevés ember császkál az utcán. Esőkabátot vesz fel, és

elhagyja a lakást. Buszra száll, és egy távoli kerületben kezdi el

portyáját. Egy kocsmából imbolygó léptekkel jön ki egy

magányos fiatal nő. A férfi odalép, és megszólítja.

- Bocsánat, kisasszony. Nem vagyok ismerős errefelé. Hasogat a

fejem, nem tudja, hogy hol találok most egy gyógyszertárat?

A nő bizonytalanul méregeti a férfit, de végül elhatározza,

hogy segít.

- Innen két utcányira van egy gyógyszertár, de nem tudom, hogy

nyitva van-e.

- Megmutatná, merre van?

- Hogyne. Jöj ön, én is arra lakom.

A gyógyszertár már zárva volt, de addigra olyan bizalom

támadt a nőben az ismeretlen iránt, hogy felhívta a lakására, és

mivel volt otthon egy gyógyszeres doboza, megengedte, hogy

ott vehessen be egy fájdalomcsillapítót.

Amikor Norton másnap szemügyre vette a lakást, rögtön

kiszúrta a nyitva hagyott vízcsapot. A nőt megfojtották, de

dulakodásnak, szexuális erőszaknak semmi nyoma. Ez a

gyilkosság is felkerült Miszter Vízjel lajstromába.

Az irodában természetesen bejelölték az összes

gyilkosság helyszínét, de igazából nem találtak semmilyen

logikát. A sorozatgyilkos nem az áldozatainak helyszínével,

nevével vagy a dátumokkal üzent, kizárólag a csöpögő vízcsapok

kapcsolták össze az eseteket. Két ilyen gyilkosság eleve kérdéses

volt, mert kiderült, hogy ezekben a lakásokban a vízcsap már

előtte is csöpögött. Miszter Vízjel szakmai büszkeségét sértették

volna ezek a félreérthető jelek. Ilyen lakásokból ő gyorsan

kihátrált volna.

Amerika másik végében meggyilkoltak egy gazdag

özvegyasszonyt. Sok pénzt vittek el, néhány ékszert is. És a

rendőrök nyitva találták a csapot. Mivel a rendőrségi berkekben

addigra már elterjedt, hogy Norton az ilyen esetekre

specializálódott, valahogy eljutott hozzá is a hír. Elment,

körülnézett, de ő sem jutott előbbre. Most itt tartok.

Nemsokára folytatom. De olyan érzésem van, mintha nem

lennék egyedül a lakásban.

És valaki a fürdőszoba csapját babrálja. ...

Jesszusom!

Élnek-e értelmes lények a Marson kívül?

A Curiosity marsjáró és tudományos laboratórium 2012.

október 4-én furcsa rádiójeleket fogott. A jelek annyira

strukturáltak és minden mechanikus ismétlődéstől mentesek

voltak, hogy csakis intelligens lényektől származhattak. Az

értelmezési kísérletek azonban sikertelenek maradtak, ezért az

egész dolgot be sem jelentették.

Ez így volt egészen addig, amíg teljesen véletlenül egy

Bali-szigeti nyaraláson nem találkozott össze Jim Carpenter

NASA-csillagász Jurij Belkin orosz delfinkutatóval.

Néhány pohár margarita után már szabadabban tudták

kicserélni a gondolataikat a kormányzatuk által szigorúan

titkosnak minősített kérdésekről. Amikor Carpenter a titokzatos

jelekről kezdett beszélni, Belkin élénken bólogatott.

- Igen, mi is találtunk ilyen jeleket. Néhány dolgot sikerült is

megfejtenünk. És tudod, mit, haver? A rejtélyes jelsorozat

nagyon hasonlít a delfinek kommunikációjára.

- Hűha! - kiáltott fel Carpenter. - Talán a Marsról származnak a

delfinek?

- Ez nem valószínű. De tény, hogy van hasonlóság. Talán nem a

szókincsben, hanem a nyelv jellegzetességét illetően.

A két tudós tovább dolgozott a jelsorozat megfejtésén, és

rendszeresen értesítették egymást a felfedezéseikről,

ötleteikről.

Igazán 2017 februárjában kezdett tisztulni a kép, értelmet

kapni a szöveg. Kezdtek megvilágosulni az összefüggések. A két

tudós Rejkjavikban találkozott újra, egy konferencián, amelyen

az interplanetáris kommunikáció volt a téma. Az első este

bezárkóztak a szobájukba, és elővették a számítógépeiket.

Maguk is megdöbbentek, amikor a megfejtett töredékeket

megpróbálták összerakni.

Kiderült, hogy a jelsorozat egy tudományos tanulmány

része. Az ismeretlen marsi szerző azt fejtegeti benne, hogy van-

e értelmes élet más bolygókon.

Az értelmes életet úgy definiálják, hogy az közösségi,

békés és örömcentrikus. A közösségi azt jelenti, hogy az

egyedek nem külön léteznek, hanem egy nagy konglomerátum

részeként, egymással szimbiózisban. A békésség azt jelenti,

hogy egyik egyed sem akar semmit elvenni a másiktól, hanem

együttműködésben valósítják meg a céljaikat, érdekeltek

egymás sikerében. Az örömcentrikusságon pedig valami

olyasmit értenek, hogy nem a bajokat, a rossz dolgokat emelik

ki, hanem meg vannak elégedve azzal, amijük van, és az a céljuk,

hogy mindenki boldog legyen.

A marsi kutatók ezen ismérvek alapján vizsgálták meg a

Naprendszer bolygóit. A Merkúr túlságosan forró ahhoz, hogy

rajta bármiféle élet létrejöj ön, a távoli bolygók pedig

túlságosan hidegek. A Jupiter holdjain találtak kezdetleges

életet. Igazán csak két bolygó jöhetett számításba a Marson

kívüli értelmes életre: a Vénusz és a Föld. A Vénuszon találtak is

valamiféle összefüggő szerves anyagot, de nem tudták közelről

tanulmányozni. Ha van is élet, az a marsi mértékkel mérve

aligha lehet intelligens.

A Föld élővilága okozta a legnagyobb vitákat. Kétségtelen,

hogy az uralkodó állatfaj, az ember (amelyik "homo sapiens

sapiens"-nek nevezi magát) képes a célszerű cselekedetre, de

csak rövid távon. Úgy tűnik, hogy a fejlődés itt rossz irányba

fordult. Közösség helyett individuumok, békés együttműködés

helyett háborúskodás, öröm helyett frusztráció és önsajnáltatás.

De a legnagyobb baj nem is ez, hanem az a földi

elképzelés, hogy a fejlődés más élőlények meghódítását, saját

célra való felhasználását, esetenként kiirtását jelenti. Így irtották

ki az indiánokat és tették rabszolgává az afrikaiakat. A jelek

szerint a földlakók a Naprendszer más részeire is ki akarják

terjeszteni a befolyásukat, ez pedig létében fenyegeti a Mars

együttműködő, békés és boldog közösségét.

A marslakók észlelték az első mesterséges holdakat és

űrszondákat, a Holdat és több bolygót is érintő

beavatkozásokat. Amikor földi idő szerint 1962-ben a Mars

irányába indult el egy űrszonda, azt még könnyen sikerült

működésképtelenné tenni, még út közben. De nemsokára jött a

többi. Ezek közül egy 1971-ben egy ideig már a Mars

mesterséges holdja is lett, majd ugyanebben az évben egy

másik űrjármű szállt le a bolygó felszínére. Ezt még

megsemmisítették, de a marsi közösség ettől kezdve komolyan

aggódott. Ez a makacs földi próbálkozás a marsi civilizáció

legújabb kihívása.

Korábban is volt már egy vészhelyzet. Akkor a légkör és a

víz kezdett elfogyni. De a problémát megoldotta a bolygó

felszíne alá költözés. A geotermikus energia céltudatos

felhasználása tette lehetővé a továbbélést. Kiapadhatatlan

energiaforráshoz jutottak, és még időben sikerült helyreállítani

az eredeti légkört.

A műszaki tudományok sokat fejlődtek, de korán

belátták, hogy nem lenne értelme más bolygókra eljutniuk.

Automatikus vezérlésű űreszközökkel igyekeztek felderíteni a

kozmikus környezetüket, de a többi bolygó gyarmatosítása

szóba sem került.

És egyszer csak szembetalálták magukat a földlakók expanzív

szándékával. A földi rádióadások elemzése alapján kiderült,

hogy meg akarják hódítani az egész Naprendszert. A szondák

csak a tapogatódzást jelentik, a végső cél a többi bolygó

leigázása, erőforrásaik megszerzése. Már a Hold és a Mars

ásványi kincseinek kiaknázásáról beszéltek. Ez megkondította a

vészharangot.

Az első reakció az volt, hogy még jobban be kell

zárkózniuk. Hadd mászkáljanak csak a földlakók a felszínen,

attól ők még élhetik a békés életüket odalent. De ez nem volt

reális. Egyrészt semmi garancia nincs arra, hogy a földlakók nem

akarnak mélyebbre menni, hiszen az ásványi kincsek

kitermelése enélkül lehetetlen, másrészt így nem tudták volna

megtartani azokat a kijáratokat, amelyeken át a maguk

űrjárműveit indították. Voltak tudósok, akik felhívták a

figyelmet azokra a nagy robbanásokra, amelyek már a földi idő

szerint 1945-ben megkezdődtek, és amelyekből az idő

múlásával egyre többet észleltek. Ezek olyan romboló eszközök

voltak, amelyeknek a Mars felszínén való alkalmazása a kéreg

alatti létüket is komolyan fenyegette.

Megsokszorozták az információgyűjtést. Olyan robotokat

küldtek a Föld körzetébe, amelyek közelről tanulmányozhatták a

fejleményeket. (A földlakók ezeket nevezték ufóknak.

Szerencsére egyet sem sikerült kézre keríteniük.)

A megfigyelések alapján megállapítást nyert, hogy a

Földön használt eltérő nyelvek megnehezítik a megértést. A

tudományt teljesen alárendelik a háborúskodásnak. Makacsul el

akarják venni egymás területeit, mintha nem mindannyiuké

lenne a bolygó. És ahelyett, hogy a fejlődés elégedetté és

boldogabbá tenné őket, egyre nő a feszültség, egész népek

acsarkodnak egymás ellen.

Voltak, akik azt javasolták, hogy egy diszkrét

beavatkozással egymásnak kellene ugrasztani őket, hiszen

ehhez minden feltétel adva van, de a marsi civilizáció békés

hagyományaival ezt nem lehet összeegyeztetni. Tőlük idegen a

gyűlölködés.

A földszondák meglepő felfedezéssel is szolgáltak.

Kiderült, hogy a Földön is vannak értelmes lények, az

óceánokban. A delfinek közösséget alkotnak, békések, és

boldogok is, tehát az intelligens élet mindhárom fontos

jellemzője illik rájuk. A marsi kutatók feltételezik, hogy a

delfinek megpróbálták felvenni a kapcsolatot az emberrel, de a

jelek szerint ezek a törekvések nem jártak sikerrel, a domináns

faj tovább halad a katasztrofális végkifejlet felé, és ezen sem a

delfinek, sem a marslakók nem tudnak változtatni.

Hogy végül milyen döntést hoztak a Marson, az nem volt

világos, mert a jelsorozat itt megszakadt. Carpenter és Belkin

nem tudták, mit tegyenek a szöveggel. Publikálják a vélelmezett

megfejtést egy tudományos folyóiratban? Lépjenek kapcsolatba

az ENSZ-szel? Esetleg forduljanak a legnagyobb hatalmú

kormányokhoz?

A kedves olvasó mit tenne a helyükben?

Átfedés

Kelvin két hete vásárolta meg a kis hegyi kunyhót. Szerette a

rusztikus környezetet. Most először jött ki a tanyára, hogy

felmérje, mi mindent kell majd vásárolnia, hogy a saját ízlése

szerint rendezze be.

Beállt az udvarra, kinyitotta a fészer ajtaját, betette a

kocsit, majd odament a házhoz.

Simán fordult a kulcs a zárban, de a meglepetéstől alig

tudott szóhoz jutni. A bezárt ajtó mögött volt valaki! Egy hajlott

hátú, szakállas öregember, régies ruhában. Ott szöszmötölt a

konyhában.

- Hát maga kicsoda? És hogy került ide? - kérdezte az öregtől.

Az úgy tett, mintha nem is vette volna észre. Kelvin leült

az egyik székre, és nézte, ahogy az öreg kiballag az udvarra egy

vödörrel a kezében.

- Hát ez mégis csak hallatlan - gondolta magában Kelvin, és az

ablakon át nézte, ahogy az öreg odamegy a kúthoz, belemeri a

vödröt, majd a teli vödörrel visszajön a házba.

De hát a kútban nincs is víz! Már vagy hatvan éve

kiszáradt!

Az ismeretlen közeledett az ajtó felé. Kelvin gyorsan

odalépett, és belülről bezárta az ajtót. De ezzel semmit sem ért

el. Az öreg simán bejutott az udvarról, szó nélkül elment Kelvin

mellett, és a vödröt letette a sarokba.

- Hé, öreg! - szólította meg Kelvin. - Miért ment a kútra? Nem

látja, hogy be van vezetve a víz?

Az ismeretlen most sem válaszolt. Néhány ruhadarabot

felvett magára, azok is rettenetesen régimódiak voltak, és újra

kiment. Most egyenesen a fészer felé tartott.

- Nehogy már hozzányúljon a kocsimhoz! - mondta Kelvin

félhangosan, és odament az ajtóhoz.

Eltelt néhány perc. Az öreg kijött a fészerből, és egy lovat

vezetett a kantáránál fogva, majd egy szekeret kapcsolt a lóhoz,

felült a bakra, és komótosan kihajtott az udvarról.

Kelvin csak ekkor tért magához. Odasietett a fészerhez, és

benézett. Az autó ott állt, érintetlenül. Beszaladt a kocsikulcsért,

beszállt, kifarolt a fészerből, és kihajtott az útra.

- Az öreg nem juthatott messzire azzal a gebével - gondolta, és

rátaposott a gázra. De az úton nyoma sem volt a szekérnek.

Kelvin visszatért. Ezúttal az udvaron hagyta az autót, és

bement a házba. Nem találta a vödröt. Elővette a magával

hozott kávéport, a csapból vizet engedett, és egy gyorsforralón

megfőzte a kávét. - Mi a fene van itt? - morfondírozott,

miközben a kávéját kavargatta.

Aztán körbejárta a helyiségeket. Mindent rendben talált,

minden ugyanúgy nézett ki, mint ahogy az ingatlanos mutatta a

fotókon. Nem talált magyarázatot a rejtélyre. Megint bezárta a

bejárati ajtót, aztán leült, és egy kicsit elbóbiskolt.

Arra ébredt, hogy megint nincs egyedül. Az öreg jött

vissza. A szekér bekerült a fészerbe, és a ló is. Kelvin azonban

észrevett valamit. A lovas kocsi keresztülment az autóján!

Mintha ott sem lenne. De hát ott van, Kelvin látja.

Az öreg bejött a házba. A bezárt ajtó most sem jelentett

neki akadályt. Akkor Kelvin elhatározta, hogy végrehajt egy

kísérletet. Odament az idegenhez, és megpróbálta megérinteni.

A keze üres levegőt markolt. Az az ember itt is volt, meg nem is.

Aztán Kelvin az öreg útjába állt. Most az ment rajta keresztül,

miközben Kelvin semmit sem érzett.

Ebből Kelvin kikövetkeztette, hogy az öreg nem

ugyanabban az idősíkban létezik, mint ő.

- Talán az öreg volt ennek a háznak az egykori lakója. De mit

keres itt, az én időmben? Valamiféle átfedés van közöttünk?

Minden kísérlete a kapcsolatfelvételre kudarcba fulladt.

Az öreg nem vette észre. - De akkor hogy láthatom őt én? - tette

fel magának a kérdést Kelvin. Erre pedig nem tudott válaszolni.

Végül feladta. Ült a széken, az asztal mellett, és

egykedvűen szemlélte, ahogy az öreg tesz-vesz. Most például

elővett egy petróleumlámpát, és meggyújtotta. De hát van

villany! Kelvin odaugrott az ajtóhoz, és felkapcsolta a lámpát. Az

öreg tovább is a petróleumlámpa fényénél rendezkedett. Lehet,

hogy ő nem látta a villanyt. Vagy nem is tudja, mi az.

- Ez vagy boszorkányság vagy szellemjárás - gondolta Kelvin. -

Esetleg álmodom az egészet. Jobb is lesz, ha egy kicsit ledőlök

odafent.

Felment az emeleti hálószobába, és úgy ruhástól ráfeküdt

az ágyra. Egy picit szunyókált.

Arra ébredt, hogy már sötét van, és jön az öreg, magasra

tartva a petróleumlámpáját. Szemmel láthatóan ő is le akart

feküdni.

- Na, most mi lesz? - gondolta Kelvin, és nem mozdult.

És látta, hogy az öreg levetkőzik és lefekszik. Pontosan

őrá. Semmit sem érzett a testéből, de kétségtelenül ott feküdt.

Rajta. Vagy inkább benne. Ketten foglalták el ugyanazt a helyet.

Ezt már nem bírta idegekkel. Kikászálódott, és lesietett a

lépcsőn.

Elővette a mobiltelefonját, és felhívta az ingatlanost.

- Mi van? - kérdezte az. - Megnézte a kunyhót? Milyennek

találta?

- Lakottnak. Már lakik itt valaki!

- Csakugyan? - kérdezte az ingatlanos. - Ki az? Én csak magának

adtam kulcsot.

- Aki itt lakik, annak nem kell kulcs. Szabadon jár-kel, és ráadásul

átment az autómon egy lovas kocsival!

- Biztos, hogy mindezeket nem csak beképzeli?

- Biztos. Egy öregember. Petróleumlámpával világít, vizet merít

a kiszáradt kútból, és ugyanabban az ágyban fekszik, amelyikre

én dőltem le.

- Tudja, mit? Ezt most nekem egy kicsit nehéz felfognom. Jöj ön

be holnap az irodámba, és mindent nyugodtan megbeszélünk.

- Inkább maga jöj ön ki! Nem érti? Olyan házat adott el nekem,

amelyikben laknak. Ráadásul valami kísértet. Én világosan látom

őt, de ő nem lát engem, és nem hallja, amit mondok.

- De hát ez lehetetlen.

- Persze. Lehetetlen, és mégis így van. Mondja, nem halt meg

ebben a házban egy szakállas öregember? Akinek a szelleme

visszajárna kísérteni?

- Nem tudok róla. De hívja ki nyugodtan a rendőrséget. Tudja a

számukat? Várjon, lediktálom.

A rendőrök csak másnap délelőtt jöttek ki. De addigra az

öreg már elment hazulról. A lovas szekérrel. Semmi nyomát sem

találták. Felvették az adatait, de nem hitték el igazán a

történetet.

- Maradjanak itt! - kérlelte őket Kelvin. - Délre biztosan

visszajön.

- Sajnos, nem érünk rá - mondta a rangidős rendőr. - Tudja,

mennyi dolgunk van? Az utóbbi hetekben megnőtt a

bejelentések száma. Azt ajánlom, uram, hogy írja meg az esetet

egy újságnak.

- Egy UFÓ-magazinnak - tette hozzá a másik. És elköszöntek.

Kelvin egy darabig magában tépelődött, aztán újra

tárcsázott.

- Na, voltak kint a rendőrök? - kérdezte az ingatlanos. - Ők is

látták a titokzatos öreget?

- Épp nem volt itthon. Mondja, vissza tudnánk csinálni ezt az

ingatlanüzletet?

- Hát, elvileg igen. De meg kell fizetnie az ügyintézést.

- Mit bánom én! Vagy adja el másnak! Nekem már nem kell.

Az ingatlanos elgondolkozott magában. - Érdekes, hogy

már másodszor járok így ezzel a kunyhóval. Még a végén a

nyakamon marad.

(Most nyilván azt várja tőlem az olvasó, hogy felfedjem, mi is történt

valójában. De hát honnan tudnám én azt? A rejtélyes dolgok épp

azért rejtélyesek, mert nincs rájuk magyarázat.)

Egy J nevű egyén

Szegényes öltözetű alak csöngetett be Budapesten a

Kereszténydemokrata Néppárt ötödik kerületi irodájába.

- Mit akar? - kérdezte az éjszakai portás.

- Szállást keresek - mondta az idegen. - Nincs hol aludnom.

- Ez nem hajléktalanszálló - mondta a portás, és be akarta csukni

az ajtót.

- De ugye önök keresztények? - kérdezte az idegen.

- Hagyja ezt a süket dumát.

- Nagyon fáradt vagyok. És nagyon messziről jöttem.

- Á, szóval migráns? Menjen vissza oda, ahonnan jött.

Magyarország legyen magyar ország - mondta a portás. - Hol

született?

- Nazaretben, Galileában. A mai Izrael északi részén.

- Na, akkor pláne. Menjen vissza Izraelbe. Már így is túl sok itt a

zsidó.

- Én ki vagyok keresztelkedve.

- Az nem számít. A zsidó az zsidó.

- Maga farizeus?

- Ne sértegessen! Menjen az Iványi Gáborékhoz, azok esetleg

befogadják. De most hagyjon aludni!

Ezzel a portás becsapta az ajtót, az idegen pedig

tanácstalanul nézett körül az éjszakában.

Addig-addig nézelődött, amíg egyszer csak szembe jött

egy rendőrjárőr.

- Jó estét - mondta a magasabbik, a férfi. - Kérem az iratait.

- Miféle iratokat? - kérdezte az idegen.

- Személyi igazolvány? Lakcímkártya? Útlevél?

- Semmi ilyesmi nincs nálam.

- Akkor elő kell állítanunk.

- Nem baj. Állítsanak elő.

A másik rendőr, egy nő, figyelmeztette:

- Biztos, hogy semmilyen irat nincs magánál? Ez büntetéssel jár.

Az idegen megvonta a vállát.

- Sajnálom. Pénz sincs nálam. Hova visznek?

- A kerületi kapitányságra. Jöj ön velünk, ne tanúsítson

ellenállást!

- Persze, persze. Menjünk!

A kapitányságon felpillantott szunyókálásából az

ügyeletes. Nem nagyon örült, mert iratok híján ki kellett

kérdeznie a behozott személyt.

- Neve?

- J.

- J micsoda?

- Csak úgy. J.

- Nem állhat a neve egyetlen betűből.

- De állhat. Nem hallott az egykori ENSZ-főtitkárról? Őt úgy

hívták, hogy U. Teljes nevén U Thant.

- De magának nincs teljes neve.

- Nincs.

Az ügyeletes nem akarta húzni az időt, ezért beírta a J

betűt, és tovább kérdezett.

- Anyja neve?

- Mária.

- Neki sincs teljes neve?

- Nincs.

- Fura egy család. Hát az apját hogy hívják?

- Atya.

- Na, ne szórakozzon!

- Jó. Akkor írja be a nevelőapámat. József. Ács.

- Ács József. Na végre egy normális név.

Az ügyeletes mindazonáltal úgy érezte, hogy hirtelen

nagy fáradság száll rá.

- Menjünk tovább. Lakik?

- Nem lakom.

- Ne idegesítsen. Úgy értettem: Hol lakik?

- Sehol. Vagy inkább mindenütt. Leginkább ott fenn.

- Nehogy már azt mondja, hogy űrhajós!

- Nem vagyok űrhajós. De helyes az irány.

- És mit keres itt?

- Látogatóba jöttem. Szét akarok nézni.

- A kollégáim szerint nincs pénze.

- Nincs. De tudom, hogy találok majd valakit, aki befogad a

hajlékába. Maga méltó, hogy a hajlékába jöj ek?

- Én nem foglalkozom idegenforgalmi szállásértékesítéssel -

jegyezte meg az ügyeletes. - De néhány éjszakát úgyis itt kell

eltöltenie, amíg nem tisztázódik a személyazonossága.

Az idegent elvezették. Akkor megszólalt a telefon. Az

ügyeletes felesége volt.

- Halló. Te vagy az? - kérdezte a férfi.

- Én. Miért vagy olyan ideges? Történt valami? - kérdezte az

asszony.

- Nem vagyok ideges.

- De ideges vagy. Hallom a hangodon. Mi történt?

- Semmi. Illetve behoztak egy J nevű egyént, azt kellett

kihallgatnom.

És a feleség kifaggatta. És utána felhívta a barátnőjét. És a

barátnő is felhívott még néhány barátnőt. Egész éjszaka zúgtak,

zizegtek a telefonvonalak.

A cellában már volt egy magas termetű, testes, sötétebb

bőrű fiatalember.

- Téged miért hoztak be, tesó? - kérdezte az új jövevénytől.

- Nem tudom. Talán mert nincsenek irataim.

- Szóval csöves vagy. Kéregettél közterületen?

- Nem.

- Akkor miből élsz? Lopsz? Üzletelsz?

- Nem. De csak ma érkeztem ebbe az országba. Nem vagyok

magyar.

- Külföldi vagy? Ahhoz képest egész jól tudsz magyarul.

- Jó a nyelvérzékem.

- Hogy hívnak?

- J a nevem.

- Király. Engem 2XL-nek hívnak a haverok. Az igazi nevemet

senkinek se mondom meg.

Jobban szemügyre vette az idegent.

- Szóval. J és 2XL. Király. Csinálhatnánk együtt egy jó kis bulit.

- Én nem szoktam bulikat csinálni.

- Jó, jó, nem kell finnyáskodni. Még azt gondolom, hogy tégla

vagy.

- Mi az, hogy tégla?

- Beépített ember. Spicli. Az ilyeneket néha agyonütik.

- Én nem bántok senkit. Ne tegyél másokkal olyat, amit nem

akarsz, hogy veled cselekedjenek!

- Jól van. Nem kell mellre szívni. Mi voltál azelőtt?

- Hogyhogy azelőtt? Mi előtt?

- Hát azelőtt, hogy elzüllöttél.

- Én nem züllöttem el. Csak szegényen élek.

- Szóval értelmiségi vagy. Tanító?

- Ahogy vesszük. Tanítani szoktam az embereket.

- Na, azzal nem lehet sokat kaszálni. Mennyi zsozsód volt?

- Pénzem? Semmim sem volt.

- Akkor miből éltél?

- Semmiből. Befogadnak, megvendégelnek...

- Tehát szélhámos vagy. Az se rossz. Az emberek mindent

benyelnek.

- Nem. Én nem csapok be senkit. Én szeretem a felebarátaimat.

- A felebarátaim tehetnek nekem egy szívességet.

Így társalogtak még egy ideig. Aztán kaptak valami

ennivalót. A suhanc elégedetlenkedett, az ételt hozzávágta a

zárka falához. Odajött egy őr, benézett, de nem szólt semmit.

- Aki ételt, italt adott, annak neve legyen áldott! - mondta az

idegen, és jóízűen elfogyasztotta a lencsefőzeléket. A másik

undorodva nézte.

Reggel J-t beszállították egy kórház elmeosztályára, ahol

Skultéti főorvos megvizsgálta. Megállapította, hogy nagyzási

skizofréniája van, de a társadalomra nem veszélyes. Mivel

semmi törvényelleneset nem követett el, a rendőrségen is csak

uj lenyomatot vettek tőle.

- Figyeljen ide, jóember - mondta neki a körzetparancsnok. -

Most elmehet. De ha továbbra sem lesznek papírjai, holnap

legalább annyit tegyen meg, hogy egy másik kerületben tölti az

éjszakát.

- Legyen meg a kívánságod - mondta J.

A különc híre addigra Budapest szerte elterjedt, úgyhogy

mikor délután kilépett az épületből, már várta egy hírlap külsős

tudósítója. Neki sikerült annyit megtudnia, hogy J nagyon

messziről érkezett, hogy segítsen az embereknek egymást

szeretni.

- Amerikából jött, mint a mormon hittérítők?

- Nem. Semmi közöm a mormonokhoz. Ők tévedésben vannak.

- Esetleg Jehova tanúja?

- Nem. De közelről ismerem Jehovát. Neki nincs szüksége

tanúkra.

- Valamilyen multinacionális cég szponzorálja?

- Engem senki sem szponzorál. Istentől kaptam a hatalmamat.

Általam is Ő cselekszik.

A másnapi lapszámban az interjú ezzel a címmel jelent

meg: "SZEMÉLYESEN ISMERI JEHOVÁT. FÖLDÖNKÍVÜLI

LÁTOGATÓ A BELVÁROSBAN!"

A kiszivárgott hírekre többen felfigyeltek. A portás

betelefonált egy rádióműsorba, és elmondta, hogy az előző este

a KDNP-székházba próbált bejutni egy izraeli illetőségű, zavaros

kinézetű személy.

Az állami tévé megpróbált rendet tenni az ügyben. Orbán

Viktor éppen Jerevánban volt, és nem lehetett elérni. Semjén

Zsolt azt mondta, hogy "az ördög sohasem alszik". Németh

Szilárd szerint "Soros György nem nyugszik, amíg el nem

tiporjuk", Kósa Lajos pedig így reagált: "Ha minden hülyeségre

reagálnék, tele lenne a tévéhíradó hülyeségekkel."

A Vatikán budapesti ügyvivője is felfigyelt a

mendemondára, és a rendőrség révén sikerült az idegen

nyomára bukkanni. Elég az hozzá, hogy J másnap már az Alitalia

Rómába tartó járatán ült. Még aznap este fogadta a pápa.

- Isten hozott. Igaz?

- Igaz.

- Hoztál valamilyen üzenetet is Tőle?

- Hoztam. Az Atya nagyon meg van elégedve a tetteiddel.

- Amit tudok, megteszek - mondta a pápa szerényen.

- Az Anyaszentegyház sokat romlott Péter óta, akire mint

sziklára építettem azt. Sokan méltatlanul kerültek ebbe a

székbe. Miattuk van, hogy évről évre kevesebben követnek

engem. De te változást hoztál, te vagy a remény. Bizony

mondom, nagy a mi bizalmunk tebenned.

Ferenc pápa térdre ereszkedett J előtt, és megcsókolta a

lábát.

- Kelj fel, és járj! - mondta J, és nevetett.

- Ne adjak ki egy enciklikát a visszajöveteledről? - kérdezte a

pápa.

- Ugyan. Nem kell belőle nagy ügyet csinálni. Már sokadszor

járok itt. Hol ebben, hol abban a városban bukkanok fel. Most

aggódunk a Budapest-beliek megbotránkoztató viselkedése

miatt.

- És mikor lesz az utolsó ítélet? - kérdezte a pápa. - Illene

felkészülnünk rá.

J megrovón nézett rá.

- Akkor lesz, amikor a legkevésbé számítotok rá. Érthetően

megmondtam.

A pápa bólintott.

- Igaz, ez szerepel az Evangéliumban is.

- Egyébként meg csak készüljetek, készüljetek. Az nem árt.

Mindent ugyanúgy csinálj, ahogy eddig.

- Köszönöm. De az az érzésem, hogy a Vatikánban és azon kívül

is sokan szeretnének megszabadulni tőlem. Nem fognak ezek

megölni?

- Erős legyen a hited. Az Atya jól ismer, és a továbbiak az Ő

akarata szerint mennek végbe. Visszaveszi az irányítást.

Hallgattak. Aztán J széttárta a karjait.

- Hát, egyelőre ennyi.

- Már mész? - kérdezte a pápa. - Nem kérsz egy olasz kávét? Ez a

legjobb a világon!

J mosolygott, kisétált a Vatikán kapuján, és elvegyült a

forgatagban.

Furcsa, de a palota padlóján még egy ideig látni lehetett

az árnyékát.

Kávészünet

A nemzetközi idegsebészeti konferencián Nora White, a New

York-i Columbia Egyetem neves professzora heves vitába

keveredett Martin Steinerrel, a világhírű fokvárosi orvossal a

plexus chorioideus tumorok terápiájának kérdésében.

Összecsaptak az érvek és ellenérvek, és úgy tűnt, hogy a

professzor asszony kerül ki győztesen, az ő érvei tűntek

meggyőzőbbnek.

Az izgalmak oldására remek alkalomnak kínálkozott a

kávészünet.

A sorban egymás mellett állt a két kiváló tudós. Már évek

óta szakmai levelezés folyt köztük, tisztelték egymást,

elismerték a másik hozzáértését, magas szintű intelligenciáját.

- Meghívhatom egy kávéra? - kérdezte dr. Steiner.

- Köszönöm, elfogadom - mondta dr. White.

- Én három cukorral szeretem - mondta dr. Steiner. - Maga,

gondolom, cukor nélkül...

A professzor asszony lélegzete elakadt.

- Vajon mit akar ezzel mondani? - gondolta. - Mire célozgat?

Hogy diétáznom kellene? Talán kövér vagyok? Úristen!

- Valami baj van? Cukorral vagy cukor nélkül szeretné a kávét?

- Nem, azt hiszem, most inkább nem iszom - felelte a professzor

asszony, majd megfordult, és sietett a mosdóba, hogy kisírja

magát. A férfi értetlenül bámult utána, majd kifizette a kávéját,

és udvarolni kezdett a dundi tolmácsnőnek.

Kérdez a gyerek

Fiatal szülő koromban szabadúszóként sokszor dolgoztam

otthon a legkülönbözőbb tanulmányokon, mikor mire kaptam

pályázati pénzt. Mivel a feleségemnek volt rendes munkája, rám

maradt a gyerek őrzése és gondozása. A fiam ötéves lehetett,

amikor a következő jelenet lejátszódott. Egy üres orvosságos

dobozt tologatott, mintha busz lenne. Aztán megszólalt:

- Apa, miért nem játszol velem?

- Látod, dolgozom.

- Apa, miért dolgozol?

- Mert pénzt akarok keresni.

- Apa, miért akarsz pénzt keresni?

- Mert a kapitalista társadalomban a pénz az általános

csereérték.

- Apa, a kapitalista társadalomban miért a pénz az általános

csereérték?

- Mert a korábbi termelési módokban nem működött elég

hatékonyan az árucsere.

- Apa, a korábbi termelési módokban miért nem működött elég

hatékonyan az árucsere?

- Mert az egyedi igények kielégítéséhez meg kellett találni azt az

eladót, aki éppen a nekem tetsző árut kínálta.

- Apa, az egyedi igények kielégítéséhez miért kellett megtalálni

azt az eladót, aki éppen a nekem tetsző árut kínálta?

- Mert nem volt olyan hely, ahol minden megtermelt áru az

előállított munka költségének megfelelő értékén cserélt volna

gazdát.

- Apa, miért nem volt olyan hely, ahol minden megtermelt áru

az előállított munka költségének megfelelő értékén cserélt

volna gazdát?

- Mert az emberi társadalom, az évezredek alatt csak

fokozatosan strukturálódott a nemek, foglalkozások és

társadalmi presztízs alapján.

- Apa, az emberi társadalom, az évezredek alatt miért csak

fokozatosan strukturálódott a nemek, foglalkozások és

társadalmi presztízs alapján?

- Mert mindig csak azt a problémát oldották meg, amelyik

éppen akkor volt a legfontosabb, a többivel nem foglalkoztak,

vagy egyszerűen nem is voltak tudatában.

- Apa, miért mindig csak azt a problémát oldották meg, amelyik

éppen akkor volt a legfontosabb, és a többivel nem foglalkoztak,

vagy egyszerűen nem is voltak tudatában?

És ezen elgondolkoztam. Tényleg. Miért is ilyen szelektív

az emberi problémamegoldás? Ez után a kérdés után még egy

évtizedes kemény munkámba került, amíg kidolgoztam a

szelektív társadalmi problémakezelési stratégiákkal kapcsolatos

elméletemet, amelynek révén ma már a Tudományos

Akadémiának is a tagja vagyok. Ha belegondolok, mindezt a

kisfiamnak köszönhetem, aki kíméletlenül mindenre

rákérdezett. Mégis csak okos ez a gyerek. És szíve is van. A

történész diplomája megszerzése után Angliába költözött, és

jelenleg az ottani árufeltöltői fizetéséből egészíti ki az

akadémikus szülei nyugdíját.

A mo nyelv

A kis Bence már egyéves korában felhívta magára a figyelmet.

Ha beszéltek hozzá, mindent megértett, és ő is szépen formálta

a szavakat, mégsem lehetett megérteni, amit mond.

- Itt a papa! - mondta neki az anyja, és rámutatott a férjére.

- Dudu - mondta a gyerek.

- Nem dudu, hanem papa - javította ki az asszony.

- Dudu - erősködött Bence.

Ez így ment minden szóval. Bence számára a mama "mia"

volt, a nagyi "gyigyi", és ha éhes volt, azt mondta: "mami".

- Hami? - próbálkozott az anyja. De Bence makacsul csak a

"mami" szót emlegette, és a szájával is mutatta, hogy enni kér.

- Mami ad neked hamit - kísérletezett az anyja.

- Mia dada mo mami - mondta a gyerek, de már nem nagyon

remélte, hogy megértik.

A gyerekorvosnak az volt a véleménye, hogy Bencének

talán a fülével van baj, ezért nem tudja tisztán hallani a

szavakat. De a hallásvizsgálat nem mutatott ki semmilyen

rendellenességet. Pszichológus és logopédus is megvizsgálta, de

ők sem találtak semmi eltérést a normálistól.

Végül rádöbbentek, hogy Bence egy saját, személyes

nyelvet fejlesztett ki. A szülőknek nem volt más választásuk,

mint hogy megtanulják a gyerekük nyelvét. Csak abban

reménykedhettek, hogy Bence, mivel nagyon okos, előbb-utóbb

az anyanyelvét is megtanulja, ha másképp nem, akkor idegen

nyelvként.

Ez azonban egyre váratott magára. Helyette Bence nyelve

kezdett terjedni. A mamák és papák, akik a bölcsődébe mentek

a gyerekeikért, már meg sem lepődtek, amikor az ő gyerekeik is

azzal fogadták őket, hogy "mia", illetve "dudu".

Mivel a bölcsődei gondozónők rangon alulinak találták,

hogy ők alkalmazkodjanak a kis porontyokhoz, ők ugyanúgy

nem értették, mit akarnak a gyerekek, mint eleinte Bence szülei.

De a bölcsisek szemmel láthatóan élvezték a dolgot, és remekül

megértették egymást.

Az eset hamarosan felkeltette a nyelvészek érdeklődését

is. Ellátogattak a bölcsődébe, és hangfelvételeket készítettek,

hogy tanulmányozzák ezt az új nyelvi jelenséget.

Közben Bence óvodás lett. Néhány volt bölcsis társával

valóságos klikket alkottak, és a beszélgetésüket senki nem

értette meg. Idővel más óvodások is rászoktak erre, már csak

azért is, hogy ne érezzék magukat kirekesztve.

Ekkor jelent meg az első tudományos publikáció a Bence

által feltalált nyelvről. Mivel az egyes szám első személyű

névmásnak a "mo" szó felelt meg, jobb híján mo nyelvnek

nevezték el.

Sikerült feltárni a nyelv alapszókincsét és nyelvtanát is. Ez

utóbbi rendkívül egyszerű volt, az alany, az állítmány, a tárgy és

a határozószó egyenes szórendben követték egymást, a kérdést

is csak a kérdő hangsúly jelezte. A múlt időnek a "tó", a jövő

időnek a "vili" szócska felelt meg. A birtokviszonyt is rendkívül

egyszerűen fejezték ki: Mo dudu = az én apám.

A "jön" szó úgy hangzott, hogy "kome". Ennek alapján egyesek hajlamosak voltak a mo nyelvet a germán

nyelvcsaládhoz sorolni, mint a keletről bevándorolt zsidók által

használt jiddist. Tehát "Mo dudu kome" = Jön az apám. Jövő

időben: "Mo dudu vili kome." = Jönni fog az apám.

Én csak szerény krónikás vagyok, nem nyelvész, ezért nem áll

módomban leírni a mo nyelv struktúráját. Elég annyi, hogy az

iskolában már egyre több gyereknél jelentkezett a mo-

szindróma. Ez abból állt, hogy mindent megértettek magyarul,

de válaszolni csak mo nyelven voltak hajlandók. Illetve ha

semmiképp sem tudták elkerülni, akkor magyarul is a mo nyelv

szintaxisát alkalmazták.

- Megcsináltad a leckét? - kérdezte a tanító.

- Én régen megcsinál lecke - válaszolt a diák.

A járvány egyre terjedt. Az oktatási kormányzatban (a

minisztérium nevét nem érdemes megjegyezni, mert évenként

változik) külön szervezeti egységet (alosztályt, osztályt, illetve

főosztályt, mikor mi volt) hoztak létre, kifejezetten a mo-

szindróma által érintett tanulók oktatási problémáinak

tanulmányozására és kezelésére.

Mire Bence leérettségizett (természetesen egy speciális

vizsgabizottság előtt), e tárgykörben már doktori fokozatot is

kiadtak.

A probléma akkor kezdett kezelhetetlenné válni, amikor

már a hazai lakosság 15 százalékát is meghaladta a mo nyelven

beszélők száma, és ezek elkezdtek külön iskolát és közigazgatási

szervezetet követelni maguknak. Lett mo újság, mo

rádióállomás, sőt, az interneten mo tévécsatorna is.

Nemsokára elkerülhetetlenné vált, hogy a mo nyelvet

Magyarország második hivatalos nyelvévé nyilvánítsák.

Hamarosan az ENSZ is felvette a tolmácsolási nyelvek közé.

Eljött az az idő is, amikor tudományos előadást tartottak

ezen a nyelven. Ez volt a címe: "Jom lézer-gupacsode inim IBM-

rakatati", azaz "A lézeres adattovábbítás perspektívája IBM-

számítógépekben."

Minden szépen haladt, a mo nyelv egyre gazdagodott.

Egy nap azonban Bencét halálos autóbaleset érte. Huszonnyolc

éves volt ekkor. Holttestét a Magyar Tudományos Akadémia

oszlopcsarnokában ravatalozták fel, a búcsúztatók között ott

volt az MTA főigazgatója, a nyelvtudományi intézet igazgatója, a

minisztérium illetékes osztályvezetője, a nemzetiségi

ombudsman, és számos külföldi tudományos szervezet is

képviseltette magát. A főigazgató úgy említette őt, mint aki

Széchenyi István óta a legnagyobb hatást gyakorolta a magyar

kultúra fejlődésére.

Amikor elkezdték feltárni az irattárát, találtak egy saját

kezűleg írt, kifogástalan magyarságú feljegyzést is:

" Azt hiszem, ez a tréfa túl messzire ment. "

A Gellért-hegyi szatír

Egy meleg tavaszi napon történt. Felbaktattam a Gellért-hegyre,

egy jó könyvvel a táskámban. Találtam is egy padot, a domb

oldalán, de már ültek rajta. Egy ballonkabátos úr ült ott, és

egykedvűen nézett maga elé.

- Elnézést, szabad még egy hely ön mellett? - kérdeztem.

Válasz helyett csak intett a kezével, és tovább merengett.

Leültem, elővettem a könyvemet, és elkezdtem olvasni.

Egy idő után felém fordult, és megszólalt:

- Látom, szereti a könyveket.

- Igen - mondtam. - A könyv a magányosok legjobb barátja.

- Ezek szerint magányos - szólt. - Én is magányos vagyok. Sok a

magányos ember. És a boldogtalan - tette hozzá.

- Igen. A magány boldogtalanságot szül.

Egy ideig hallgattunk, majd megint ő kezdte:

- Maga elérte az életben, amit akart?

- Hát, először nem. De aztán kevesebbet akartam, és azt

elértem.

- Jól mondja. A boldogság nagyban függ az ambíciónktól.

- És maga? Maga elérte, amit akart? - kérdeztem vissza.

- El - mondta. - Nekem is sikerült megfékeznem az ambíciómat.

Ekkor a domb kanyarulatában felbukkant két középkorú

hölgy. Nem nagyon szóltak egymáshoz, ami ritkaság a nőknél. A

padtársam érdeklődését is felkeltették.

- Bocsánat - mondta, felpattant, odasietett hozzájuk, és nagy,

teátrális mozdulattal széttárta előttük a ballonkabátját.

A nők megdöbbentek, majd egy önkéntelen kiáltást

hallatva, sietve elmenekültek.

A férfi megfordult, és visszasétált a padhoz. Makulátlanul

fel volt öltözve, jól szabott öltöny, vasalt ing, nyakkendő, még

egy kis mellény is volt rajta, már csak az óralánc hiányzott.

Visszagombolta a ballonkabátot, és leült.

Pár másodpercig nem jutottam szóhoz. Aztán

megkérdeztem tőle:

- Ezt miért csinálta?

Elgondolkozva felelt:

- Tudja, sok ember érzi úgy, hogy eseménytelen az élete. Hogy

csak úgy telnek a napok, és semmi érdekes nem történik vele.

Ez a két nő majd otthon elmeséli, hogy mit műveltem, és

akiknek elmesélik, azok is elmesélik másoknak. Napokig lesz

miről beszélniük. Valamilyen módon belekerültem az életükbe.

- Van benne valami. De attól nem fél, hogy följelentik?

- Milyen alapon? Hogy megmutattam nekik a ruhámat? A

rendőrök kinevetnék őket.

- Ez igaz. De magának ebben mi a jó? - tamáskodtam tovább.

- Már mondtam. Belekerültem az életükbe. Nekem ennyi az

ambícióm. De hát a maga életébe is belekerültem. Vagy nem?

- Az biztos - mondtam. - Annyira belekerült, hogy egy

novellában meg is írom a történetet.

Elmosolyodott.

- Ne felejtsen el egy tiszteletpéldányt adni belőle.

- Megígérem. De hova küldjem, ha megjelenik?

- Itt a Gellért-hegyen mindig megtalál. Nem biztos, hogy épp

ezen a padon. Néha órákig nem jön senki. Néha órákig nincs

kapás - mondta, és hunyorított a szemével.

Még pár mondatot váltottunk, de utána tovább olvastam

a könyvemet, ő pedig hallgatott. Aztán felálltam, sok szerencsét

kívántam neki, és lejöttem a hegyről.

Közben arra gondoltam, hogy ez is egy élet. És lehetséges,

hogy ő több ember mindennapjaiba belekerül ezzel az egy

trükkel, mint én, az összes versemmel és novellámmal. És ki

dönti el, hogy melyikünk a hasznosabb?

A nők megdöbbentek.

Két fotó szerelme

Egymásba szeretett két fotó a társkereső portálon.

Összeillettek, az Isten is egymásnak teremtette őket. A hölgy

üde és csinos, a bőre hamvas, szőke haja érzékien hull alá

fedetlen vállára, a szemei kacéran csillognak, ruhája kivágása

sejtetni engedi telt kebleit.

Az úr jóképű, élénk tekintetű, sötét szemöldökű, barna

haja oldalra fésülve. Magabiztosan mosolyog bele a kamerába.

Egy külföldi rendszámú gépkocsihoz támaszkodik.

Egy darabig csak némán bámulták egymást, aztán a férfi

szépeket mondott, és illetlen célzásokat tett, amire a nő elpirult,

a teste vibrálni kezdett. Látható volt, hogy tüstént egymás

karjaiba vetnék magukat, ha ez a számítógépes adatbázis

keretei között lehetséges lenne.

Eközben egy kávéház asztalánál a festett hajú, puha mellű

asszony lihegett a túlsúlytól, arcán a púder csomókba állt össze,

a pocakos gavallér pedig a gyöngyöző, kopasz fejét törölgette a

szalvétával. Kavargatták a kávéjukat, és nem tudták, mit

mondjanak. Rájuk zúdult az idő, maga alá temette őket, és már

nem volt energiájuk hozzá, hogy kimásszanak alóla.

A férfi szépeket mondott, a nő elpirult.

Véletlen találkozás

Egy kopott ruhájú férfi odalépett egy elegáns nőhöz az utcán.

- Bocsánat, hölgyem, hogy megszólítom, de nem ismerem én

kegyedet valahonnan?

- Ugyan, hagyja ezt a szöveget! Sietek.

- Jaj, nem akarom feltartani, de határozottan ismerős az arca.

Biztos vagyok benne, hogy valahonnan ismerem. De honnan?

A nő megállt, és szembefordult a férfival.

- Talán onnan, hogy két hétig együtt éltünk, Olivér, a maga

Arany János utca 27b, 4. emelet 18. alatti lakásában.

- Ja, vagy úgy. Akkor onnan olyan ismerős. És hogy lett vége

ennek?

- Úgy, hogy elköltöztem. Nem bírtam elviselni a horkolását.

- Á, értem. De nem veszekedtünk, ugye? Érdekes, hogy

egyáltalán nem emlékszem. Hogy lett vége?

- Úgy, hogy az egyik nap hajnalban kisurrantam. Maga akkor is

horkolt.

- Hm. Azt hiszem, ez után cserélhettem le a zárat. És ... most mi

lesz? Nem találkozhatnánk néha? Üljön be velem egy presszóba,

meséljen még a közös életünkről!

- Fölösleges, úgyis elfelejti. És különben sem érek rá. Percek

múlva itt lesz a férjem. Megyünk a gyerekeknek ajándékot

venni.

- Jó, jó, akkor csak azt mondja meg, hogy hogy hívják.

- Erre se emlékszik? Piroska vagyok. Maga mindig úgy hívott,

hogy Vöröske. Ezt is nagyon utáltam.

- Végtelenül sajnálom. Nem is sejtettem, hogy bosszantom ezzel

a kis kedvességgel. Mindenesetre nagyon jó, hogy így

összefutottunk, erre a véletlen találkozásra életem végéig

emlékezni fogok.

- Na persze ez attól függ, mikor hal meg. De ha nem tűnik el

azonnal, rövid lesz az élete. A férjem nagyon féltékeny!

- Ó, ó, akkor én megyek is. Örülök, hogy találkoztunk.

- Viszontlátásra, Olivér.

- Viszontlátásra, Vöröske.

A férfi megfordult, és lassan elballagott. Ekkor megjelent a férj.

- Láttam, hogy valakivel beszélgettél. Ki volt az?

- Csak egy szerencsétlen.

- Mit akart tőled?

- Pénzt kért, de nem adtam. Látszott rajta, hogy már elitta az

eszét.

- Egyáltalán, milyen korú az a pasas?

- Alzheimer korú.

Casanova Lite

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy szép és okos

fiatalember, akit történetesen Ujházi Jakabnak hívtak. De

nagyon szép és helyes fiú volt ám, akit igen megnéztek a lányok,

már a gimnáziumban is. Meg a tanítóképzőben is, ahol a

képesítését megszerezte. A főváros egyik jó hírű általános

iskolájába került. Namármost tudni való, hogy a pedagógus

pályán igen nagy többségben vannak a lányok. Nem csoda, hogy

Jakabot minden kolléganője megkedvelte.

A kedvelés talán nem is pontos kifejezés. Megszerették,

megkívánták, meg akarták szerezni maguknak. Ha nem is voltak

bele mindnyájan szerelmesek, legalább el akarták happolni

mások elől. Először azért, mert még szűz volt, utána pedig azért,

mert feltételezték, hogy a sok hódításban kikupálódott, már

nem kell neki sokat magyarázni.

Így hát Jakab sorra kapta a célzásokat, a sokat ígérő

pillantásokat, időnként hozzáértek, váratlanul megfogták a

kezét vagy a vállát. Jakab végtelenül udvarias fiatalember volt,

senkit nem utasított el, mindenkinek szépeket mondott, és a

szavai és a sok simogatás nyomán (a simogatásnak, ölelésnek

nagymestere volt!) csak úgy parázslottak az asszonyszemek.

Az volt a bökkenő, hogy Jakab mindig csak addig jutott el,

hogy beleszeressenek, de az ágyig sohasem. Ez nem volt

véletlen. Ugyanis születésétől fogva aszexuális volt, azaz maga a

nemi aktus nem is érdekelte. A nők érdekelték, mindenkinek

szeretett örömet szerezni, de a hódításai a kölcsönös szerelmi

vallomásokkal be is fejeződtek. Nem a testük kellett, hanem a

szívük. És senkivel sem szakított. Mindig a hölgyek unták meg a

terméketlen viszonyt. És akkor rögtön ott termett egy másik.

Jakabot kézről kézre adták, és ez annak is felkeltette a

kíváncsiságát, akinek a fiatalember nem volt igazán a zsánere.

Jakabnak különleges képessége volt arra, hogy a csalódott

hölgyek, a férjüket megunt szeretők ne tudjanak rá haragudni.

Ha szexet nem is kaptak tőle, odafigyelést, kedves szavakat,

apró ajándékokat igen, és ez volt, ami a leginkább hiányzott

nekik.

Így teltek, múltak az évek. A tantestületben minden

kolléganő igyekezett tetszeni Jakabnak, miatta szépítkeztek,

miatta vásároltak új ruhát, és izgatottan figyelték a férfi

reakcióját. Nem is volt semmi baj egészen addig, amíg meg nem

üresedett az igazgatói állás. Minden kolléganő őt javasolta, nem

szűntek meg dicsérni, annyira, hogy az a tankerületben is

feltűnt. Arra gyanakodtak, hogy itt valami titkos suskus zajlik,

biztosan pénzekről is szó van, szabálytalanságok lehetnek,

amiket kéz kezet mos alapon akarnak eltussolni. És amikor

néhány munkatársa érzékeltette, hogy némi jövőbeli

fizetésemelésért mi mindent megtennének, Jakab is észbe

kapott. Az ő igazgatói kinevezése felborította volna a nőkkel

kialakult kényes egyensúlyt. Ezért ő maga kezdeményezte, hogy

helyezzék át egy vidéki iskolába.

Tornakápolnára került, amely tudvalevően Magyarország

egyik legkisebb népességű települése, az iskolában tizenkét diák

volt és egy Jakabnál húsz évvel idősebb, a nyugdíj mellett is

tovább dolgozó öregasszony, aki minden tárgyat tanított.

Rozikának hívták az asszonyt, de mivel igen rossz volt az

egészségi állapota, a háta mögött Rozzant Rozinak csúfolták. A

fiatalembert nagy örömmel fogadta, és Jakab természetesen őt

is egyhamar levette a lábáról.

Még jóformán egy év sem telt el, és a két pedagógus

összeházasodott. Papot egy 30 kilométerre lévő faluból kellett

hívni, mert közelebb nem volt. A lakodalom helyett csak egy

ebédet tartottak, a helyi kocsmában, a házaspár egész

rokonsága elfért egy 6 személyes asztal körül.

Este aludtak együtt először életükben. Rozika rendkívül

idegesen bevallotta a nagy titkát:

- Nagy szégyen ez manapság, de vénségemre még szűz vagyok.

- Semmi baj - mondta Jakab. - Én is szűz vagyok.

- Akkor most mit csinálunk? - kérdezte Rozika.

- Semmit. A nászéjszakát átugorjuk, és rögtön elkezdjük a közös

életünket. Szex nélkül.

- De neked nem hiányzik, hogy asszonnyal háljál? -kérdezte

aggódva Rozika.

- Nem. Sok nővel volt már dolgom, de mindig egy ilyet akartam

feleségül venni.

- Szex nélkül is szeretsz?

- Persze. Meglásd, boldogan élünk majd, amíg meg nem halunk.

És így is lett. Azaz Ujházi Jakabné tavaly meghalt, de a

fiatal özvegyember lelkiismeretesen ápolja az emlékét, nemrég

kezdeményezte, hogy a kis falu egyik kis utcáját róla nevezzék

el.

A világ leghosszabb előjátéka

Pistike és Katica már az óvodában megkedvelték egymást,

elválaszthatatlanok voltak, ha tehették, együtt játszottak. A

gyerekek révén a szülők is összebarátkoztak. Egy közös

strandolás során Pistike komoly arccal kijelentette: "Ha nagy

leszek, Katica lesz a feleségem." Ezen a felnőttek mosolyogtak,

de Katica odament a kisfiúhoz, és megpuszilta az arcát, így

fejezte ki, hogy beleegyezik. Nemsokára Katica szülei más

városba költöztek, és bár a gyerekek még hetekig sírtak egymás

után, a kapcsolat megszakadt.

Tizenegy év telt el, amikor Pisti és Kati újra

összetalálkoztak, egy nyári táborban. Nagyon megörültek

egymásnak, és gyakran sétáltak, úsztak együtt. Kamaszként már

konkrétabb elképzelésük volt arról, hogy milyen is lenne együtt.

Pisti udvarolt, Kati el-elpirult, a kezük gyakran magától

összekulcsolódott. Egy holdvilágos este (ezt az olvasónak

mondom: egy holdvilágos este minden megtörténhet)

összekapaszkodva barangoltak, már jóval takarodó után,

csókolóztak, simogatták egymást, és nyilvánvaló volt, hogy a

testük már készen áll a pajtási viszony magasabb szintre

emelésére. De Kati hirtelen elbizonytalanodott, el-eltolta Pisti

kezét. Szerencsére feltűnt a tábor egyik vezetője, és erélyesen

visszaparancsolta a fiatalokat a sátraikba. Másnap kirándulásra

indultak, külön a fiú- és külön a lánycsapat, utána pedig már a

hazautazás következett. Ráadásul Pisti a túrán tüskébe lépett,

orvoshoz kellett vinni, és a lány úgy ment el, hogy még a

címeiket sem tudták kicserélni.

Tizenhét évvel később a két szerelmes Leningrádban

futott össze, az Ermitázsban, egészen véletlenül. A gyors és

szenvedélyes puszilkodáson kívül többre nem volt módjuk. Pista

csoportja másnap hazautazott Magyarországra, Kata pedig a

KGST egyik, a nyilvánosság elől elzárt osztályán dolgozott. A

kapcsolattartásra nem volt mód. Pista próbálkozott a lány

felkutatásával, de a bürokrácia útvesztőiben elakadt.

Huszonnyolc évvel később Krakkóban találkoztak. Katika

egy turistacsoporttal látogatott a városba. István még aktívan

dolgozott, és most egy ugandai ENSZ-projekt keretében kereste

fel a lengyelországi összekötőjét. Beültek egy kávéra, a férfi

megfogta a nő kezét, sokáig csókolgatta, és szerelmes szavakat

suttogott. Katika szemében fellobbant a régi tűz. Akkor már egy

nyugalmazott minisztériumi államtitkár felesége volt, nem volt

szabad, de azért eljátszott a gondolattal: mi lenne, ha a

szállodában nem lenne szobatársa, és ketten felszaladhatnának

a hátsó lépcsőn egy kis romantikázásra. De jött a szobatárs, és

az ábrándozásnak vége szakadt.

Harminc hosszú év telt el. Pista bácsi egy szanatórium

kertjében pihent, egy nyugágyon, a háta alatt felpolcolt párna.

Egyetlen szenvedélye maradt: a rejtvényfejtés. Éppen azon

törte a fejét, hogy hogy hívták az ókori egyiptomiak a halál

istenét, amikor nem hitt a szemének. Régi szerelme tűnt fel az

ösvényen. Kató nénit is ide utalták be (a szívével voltak

problémák), most szétnézett az új helyen, felmérte a terepet.

Amikor megpillantotta a férfit, neki is földbe gyökerezett a lába.

Egymásba kulcsolódott a tekintetük.

- Ó, milyen meglepetés, ebben a kócerájban egy igazi

úriasszonyt látni! - mondta Pista bácsi. - Ugye nem ismer meg?

Wiederstoff István, nyugalmazott villamosmérnök.

- Özvegy Koltay Alajosné - nyújtotta a kezét az asszony. - Szóval

maga az, vén Don Juan?

- Don Juan? Én? Hát nem tudja, hogy magácska volt az egyetlen

szerelmem?

- Na, ne szerénykedjen, öreg fiú, maga biztosan százával törte

darabokra a szerencsétlen lányok szívét.

- Úgy van, ahogy mondom - bizonygatta a férfi. - Maga volt az

egyetlen nő, akit szerettem, akit kívántam, akinek gyereket

akartam csinálni. Hát nem hiszi el?

- Jól van, elhiszem. Tulajdonképpen én is szerelmes voltam

magába. De tudja, hogy van ez. Mindig amikor férjhez akartam

volna menni, maga nem volt sehol.

- Többször is férjhez ment? - kérdezte a férfi.

- Kétszer, barátom, kétszer. És mind a két uramat el kellett

temetnem.

- Tehát most éppen szabad - jegyezte meg az öreg.

- Szabadnak szabad vagyok. De mit kezdhetnék már magával?

A férfi ezen elgondolkozott, majd panaszos hangon

kifakadt:

- Soha nem feküdt le velem. Egyetlen egyszer sem!

- Tudja, ezen én is töprengtem már - mondta az asszony. -

Tulajdonképpen miért is nem lettem a magáé?

- Hát, nem akarta elsietni - vigyorgott az öregember. - De tudja,

mit, ha már itt van, igazítsa meg a derekam alatt ezt a párnát.

Nagyon meggyűrődött.

A nő megigazította a párnát, de a kezét ott hagyta az ágy

szélén. PIsta bácsi megcsókolta az öreg, májfoltos kezet. Akkor

Kató néni összeszedte minden bátorságát, és a férfi kezét

odahúzta a melléhez.

Ekkor jött a nővér, az injekcióval. Megtorpant. "Mi a

csuda!" - mondta magában. "Már kilencven évesek, de még

mindig ezen jár az eszük. Hogy nem szégyellik magukat!"

Taxi

- Ott! Látja azt a dundi nőt abban a bordó ruhában? - szólt

izgatottan a férfi. - Aki a taxisor mellett elsétált, és most

nézeget.

A taxisofőr abba az irányba nézett, és nemsokára

meglátta. Sötétedett, a nedves járdán villogtak a neonreklámok

visszfényei.

- Látom. Odamegyünk.

- És látja azt a férfit, a kalapban? Úgy áll, hogy a hölgy ne vegye

észre.

- Az a szakállas? - kérdezte a taxis.

- Nem. Akinek olyan piros a képe - mondta a férfi.

- Megvan. Most mi legyen?

- Hajtson oda a nőhöz. Látja, most felemelte a kezét. Taxira vár.

Én most lecsúszom az ülésről, hogy a pasas ne vegyen észre.

Maga vegye fel a nőt, és hajtson el. Ahogy megbeszéltük.

Menjen át Budára. Aztán vissza Pestre. Ahova akar. De legalább

harminc percig vezessen - mondta a férfi, majd hirtelen eltűnt a

hátsó ülés előtt.

A taxis végrehajtotta a feladatot. A nõ ideges volt, kissé

gyanakodva nézett bele a kocsiba, de amikor közelebb értek,

gyors mozdulattal beszállt, hátra. A férfi mohón megragadta,

izgatottan suttogtak, a taxis mindenféle zajokat hallott, de nem

akart hátranézni. Inkább az elõbbi pasast figyelte, aki szintén

intett egy taxinak. Gázt adott, és lassan kihajtott a körútra.

A hátsó ülésről tovább hallatszottak a zajok. Vetkőzés,

sugdolózás, szuszogás... A visszapillantót tükörben egy

pillanatra felvillant a nő fehér combja, de a férfit nem lehetett

látni.

Jó ideig csendesen voltak. Aztán a nő erősebben kezdett

szuszogni, sóhajtozott, nyögött. A taxis elkapta a tekintetét.

Hajtott, jobbra fordult, majd balra. A másik taxi követte őket, de

szemlátomást nem nagyon akart közelebb jönni.

Eltelt húsz-huszonöt perc. Egyszer csak a nő összeszedte

magát, és tárgyilagos hangon megszólalt: - Most már lassan

hazafelé kanyarodhatunk.

- Egy taxi követ bennünket - jegyezte meg a sofőr.

- Értem. Akkor tegyen még egy kitérőt - mondta a nő.

- Nem baj, ha sokat kell gyalogolnod? - kérdezte a férfi a nő

lábainál.

- Nem baj, szívem - válaszolt a nő.

- Most hol vagyunk? - kérdezte a férfi.

- A kioszknál - mondta a nő.

- Hajtson be az Árpa utcába - mondta a férfi a taxisnak. - A hölgy

kiszáll, én maradok. És én fizetek.

- Ahogy parancsolják - mondta a taxis.

Még két gyors fordulat, és már ott volt.

- Ugorj! - mondta a férfi. - És nagyon köszönöm!

- Oké. Aranyos voltál. És vigyázz magadra, édes!

A kocsi megállt, a nõ kiszállt, és a taxi tovább indult. A sofõr

látta, ahogy a másik taxi is arra fordul, lelassít, szinte lépésben

követi a nõt. Aztán újabb kanyar következett, és akkor már

eltûntek a sofõr szemei elõl.

- Menjen még egy kicsit - mondta a férfi.. - Ki kell fújnom

magam.

Már megint fenn ült a hátsó ülésen, és a ruháját rendezgette.

Vett egy mély lélegzetet, majd, mintegy magyarázatként,

beszélni kezdett.

- Nem is tudja, milyen remek asszony ez. Ezért a kis örömért, itt

a taxiban, képes volt elutazni Győrbe, ott mászkált egész nap, a

marha férj el a nyomában, aki minden pillanatát figyeli, akit

nem lehet lerázni.

- Az a pasas a férje? - kérdezte a taxis.

- Igen. Rosszul bánik vele, de irtó féltékeny. És kitartó.

A taxis hümmögött.

- El tudja ezt képzelni? Egy nap Győrben. És a férj ott lohol

utána, nem lehet lerázni. Én, persze, nem vagyok ott, én itt

szervezem a randit. És megjön a vonat. A férj akkor is a

nyomában. A nő beszáll egy taxiba, a férj követi. Mindig a

nyakán. Mindig a nyakunkon. De, szerencsére, ez nem jut az

eszébe. Hogy éppen a taxiban. Azt hitte, üres a taxi, és ő

továbbra is éberen figyel.

- Ez jó - mondta a taxis.

- Tudja, barátom, nekünk ez az egyetlen esélyünk. Győr helyett,

persze, lehetne Veszprém, vagy Tatabánya. De túl kicsi hely nem

lehet, mert ott nehezen lehetne eljátszani ezt a bújkálást meg

követést.

- Nem irigylem magát - mondta a taxis, de rögtön meg is bánta.

Ki akart maradni a bajból. A férfi azonban nem orrolt meg.

- Pedig nyugodtan irigyelhet. Ez a félóra megéri. Nekem meg.

Hogy neki megéri-e, hát az más kérdés. Ő egy angyal. Ő

feláldozza magát. Már ötször járt Győrben, és nem fárad bele.

És mindig örül nekem. Örül ennek a félórának, a fárasztó, és

voltaképpen teljesen értelmetlen nap végén.

A beszélgetés elakadt. A férfi mondott egy közeli címet,

kiszállt, és fizetett. - Akkor megpróbálom máskor is magát hívni

- mondta a férfi, miközben odaadta a jelentõs mértékû

borravalót. - Tudja, ez bizalmi munka.

A taxis tovább indult, de egy mellékutcánál megállt. A

feleségére gondolt, és a szerelemre, amely lobog, de egyszer

véget ér.

Egy taxi követ bennünket.

Kaland a villamoson

A villamoson észrevettem egy szép arcú nőt. Úgy látszik, ő is

észrevett. Mosoly villant át az arcán. Közelebb lépek. Megint

egy mosoly. Egy könyvet olvas. Megnézem a borítóját.

- Ó, ezt a könyvet én is ismerem - mondom halkan, hogy más ne

vegye észre közeledési kísérletemet. - Egyik kedvencem. Azt a

fejezetet elolvasta már, amiben a professzor megkéri a lány

kezét?

- Még nem járok ott - szól a nő, szintén csöndesen.

Ezáltal elkezdődik közöttünk valami titkos dialógus.

- Akkor nem lövöm le a poént - mondtam. - De az eleje is szép.

Micsoda tájleírás...!

- Igen - válaszolt -, szinte úgy érzi az ember, hogy ott van az

óceán partján, és csak fúj, fúj a szél...

Így beszélgetünk tovább. Aztán együtt szállunk le, és sétálunk,

élvezve, hogy milyen jól megértjük egymást.

Megérkezünk a házukhoz. A hölgy behív egy teára. Feltesz egy

szép lemezt. Felkérem táncolni.

Összesimulunk. Csókot lehelek a nyakszirtjére. A tánc közben

lehuppanunk a kanapéra. Egymásra nézünk, én kérdően, ő

igenlően.

* Az irodalom nem arról szól, ami ténylegesen megtörtént, hanem arról,

aminek meg kel ett volna történnie.

Egymásnak teremtve

A férfi nem volt különösebben jóképû, de valami megfogta

benne a nőt. Tûz volt a szemében, a szenvedély bélyege az

arcán.

Ahogy összenéztek, mindketten érezték, hogy van valami

keresnivalójuk egymásnál.

Zötykölődve ment a busz.

A férfi közelebb manőverezett, s bár ekkor nem nézett

arra, ezt a nő megérezte. Ilyen a női ösztön.

A férfi sokáig töprengett, hogyan szólíthatná meg. Végül

összeszedte a bátorságát, és azt mondta:

- Milyen szép időnk van.

A nő nem felelt.

- Ilyenkor legszívesebben a Margit-szigeten sétálnék - folytatta a

férfi. - Imádom a virágokat. Kegyed is szereti a virágokat?

A nő ekkor fordult feléje. Nem szólt, csak elmosolyodott.

- Tudja, valaha vidéken éltem - beszélt tovább a férfi -, az udvar

tele volt virágokkal. Az édesanyám, Isten nyugosztalja, nagyon

szerette a virágokat. Egy ideig még kertész is akartam lenni, de

aztán más hivatást találtam.

- Mi a foglalkozása? - kapcsolódott be a beszélgetésbe végre a

nő.

- Egy amerikai cégnek folytatok piackutatást. Szépen fizetnek.

Csak, tudja, mit ér a sok pénz, ha egyedül él az ember...

- Nincs család?

- Volt. Elváltunk. Az asszony vitt mindent. Gyereket, lakást,

autót, víkendtelket. Évekbe telt, amíg valahogy rendbe jöttem.

- Most már megint mindene megvan?

- Hát, autó, ház, nyaraló, még egy jacht is. De asszony, gyerek

nincs.

- A gyerekével nem szokott összejönni?

- Á, ellenem neveli. És semmit sem tehetek. Pedig imádom.

próbálkoztam a gyerekes anyákkal is, de eddig nem jött össze.

Bizalmatlanok.

A nő bólintott. - Nehéz. Mindenki mindenkit átver.

Hallgattak. Aztán a nő szólalt meg: - Na, én itt leszállok.

- Leszállok én is - mondta a férfi.

Egymás mellett mentek.

- A könyvek érdeklik? - kérdezte a nő.

- Nagy könyvtáram van - válaszolt a férffi. - Adytól Zoláig

minden.

- Én nagyon szeretek olvasni - mondta a nő. - Legutóbb Wole

Soyinkától olvastam A fékevesztettség évadát.

- Jó? - kérdezte a férfi.

- Tudja, szokatlan hangvételû regény, a cselekménye nehezen

követhető, alakjai elmodósottak, mégis erőteljessé teszi a lírai

stílusa. Meg folklór- és mitológiai vonatkozásai is vannak.

- Aha. És hogy áll a zenével?

- Imádom. Különösen Mozartot.

A férfi elismerően bólintott.

- Megértem. Mozart egyike volt a legnagyobbaknak.

Megragadó közvetlenségû zenei nyelve, dallamainak

hajlékonysága, gazdag invenciója, hangzási szépségei, mely a

naivitástól a démoniig, a kedélyességtõl a bensőségesig

terjed...!

- Én szeretek múzeumba is járni - mondta a nő. - Tudja, a

németalföldiek, Holbein, Dürer, Van Eyck, Rubens...

- Meg a spanyolok - mondta a férfi -, Velazquez, Goya...

- Vagy a röneszánsz, Giotto, Signorelli, Caravaggio...

- Azt hiszem, nekünk nagyon hasonló az ízlésünk - szólt a férfi. -

És ha ennyire szereti a szép festményeket, bizonyára a virágokat

is szereti.

- Szeretem - mondta a nő. - Most már mehetünk a Margit-

szigetre.

Elindultak, tovább beszélgetve a mûvészeti és esztétikai

kérdésekről, időnként áttévedve a filozófia területére is.

A magnóliáknál a férfi megfogta a nő kezét. A nő engedte.

Hagyta, hogy elzsongítsák a szép szavak, a tüzes szándékok.

Egész délután a Szigeten kóboroltak. Épp a kis tónál - és a

posztmodern narratíva tarthatattlanságánál - jártak, amikor a

férfi átkarolta a nő derekát.

Aztán elkezdtek közös terveket szövögetni.

Milyen szép is lenne, ha egész életünket ettől kezdve együtt

tölthetnénk, sok gyerekünk lenne, és múzeumba meg

hangversenyekre járna az egész család - mondta a férfi. - Úgy

érzem, bennünket az Isten is egymásnak teremtett.

A nő erre csak annyit mondott, hogy "óh" - és fejét a férfi

vállára hajtotta.

Amikor már harmadszor jártak körbe, a férfi egy alkalmas

padot talált. Leültek, és átölelték egymást.

- Megígéred, hogy soha nem hagysz el? - kérdezte a nő.

- Hogy kérdezhetsz ilyet, édes? - mondta a férfi. - Most, hogy

megtaláltam, életem nagy szerelmét!

- Nagyon szeress - mondta a nő, és hozzásimult a férfihoz. -

Szeretném végre megtudni, milyen, amikor nagyon szeretik az

embert.

A férfi a nyakát csókolgatta, aztán a száját, majd

bontogatni kezdte a nyári ruhát. A nő némi tiltakozás után

engedett.

Ott szuszogtak a padon, egyre jobban felajzva.

Aztán a férfi felkapta a nőt, és lefektette a pad mögé, a

fûbe.

A szuszogás lihegésbe ment át, a lihegés kéjes

nyöszörgésbe. Majd nagy csönd lett.

Egy idõ után feltápászkodtak. Rendbe szedték a

ruhájukat, eltávolítva a fűszálakat.

- Jót dugtunk - mondta a férfi.

- Jót - mondta a nő. - És most hova megy?

- Haza, az albérletbe. A feleségem már biztos aggódik. Reggel

azt mondta, töltöttkáposztát főz. Az a kedvencem. És kegyed?

- Én is haza, az emberemhez. Imád engem, de már három

hónapja nem nyúlt hozzám.

- Hogyhogy? - csodálkozott a férfi. - Három hónapja?!

- Igen. Azóta, hogy Algériából AIDS-esen jöttem haza.

- Mi...? - suttogta a férfi. Lesujtottan lerogyott a padra. A nő

fogta a kézitáskáját, és elindult a villamosmegálló felé.

Jót dugtunk.

Püntyike

Véletlenül futottak össze. Béla ügyeket intézett, Eszter pedig az

orvostól jött. Kérdezgették egymást, és beszámoltak életük

alakulásáról.

Aztán Béla megkérdezte:

- Hát Püntyike hogy van?

- Hogy lenne. Unja magát - mondta Eszter.

- Egy ilyen nagy lánynak már magában is el kell tudni lenni -

vélte Béla.

- Persze. Elvan ő egyedül is. De azért néha nagyon hiányzik neki

a társaság - mondta Eszter.

- Szeretném már látni - mondta Béla. - Gondolod, hogy

megzavarnám?

- Á, dehogy. Az ismerősei közül téged kedvel a legjobban. És

mikor is láttad utoljára?

- Van annak már egy hónapja is - mondta Béla. - Nekem is

gyakran eszembe jut.

- Hát látogasd meg!

- Azt mondod?

- Örülne neked. Már régóta nem volt látogatója. Nemrég átesett

egy fertőzésen.

- Csak nem? - hüledezett Béla.

- Ne félj, nem kapod el. Már teljesen rendbe jött.

A férfi tanácstalanul álldogált.

- Na, mi lesz? Meglátogatod Püntyikét? - kérdezte Eszter, egy

pici türelmetlenséggel a hangjában.

- Lássuk csak - mondta Béla. - Ma délután még be akartam

ugrani a postára, valami értesítés jött. De az várhat.

- Neked kell eldönteni, mi a fontosabb - mondta Eszter.

- Püntyike - mondta Béla.

A szemük összevillant. Aztán már keveset beszéltek.

Kézen fogva mentek, gyors léptekkel.

A liftben Béla magához húzta Esztert.

- Ne itt - mondta Eszter. De a férfi kezét fenn hagyta a mellén.

A lakásban elkezdték egymást vetkőztetni.

Rázuhantak az ágyra, mohón tapogatva, simogatva

egymást. A bugyi is a szőnyegen kötött ki.

Béla oda tette a kezét, majd nemsokára behatolt.

És Püntyike örült.

Hűvös reggel

K. Jakab reggel nem hallgatta meg az időjárás-előrejelzést. Mivel

előző nap meleg volt, és a kockás röviduj ú inget is alig négy

napja kezdte hordani, meg sietett is, nem teketóriázott, hanem

gyorsan bekapta a reggelit, és rohant le a lépcsőn. Odakinn

megcsapta a dermesztő hideg. Megbánta már, hogy nem

öltözött melegebben, de késésben volt, ezért nem ment vissza,

hanem megszaporázta a lépéseit, hogy ne fázzon.

D. Bálint is elfelejtette meghallgatni az idõjárás-

előrejelzést. Kávéfőzés közben kicsit elhúzta a konyhafüggönyt,

és kinézett. Látta, hogy odalent egy röviduj ú inges alak halad,

megnyugodott, hogy nem változott az időjárás, megitta a kávét,

csomagolt, és már porzott is lefelé a lépcsőn. Odakint

megcsapta a dermesztő hideg, megbánta, hogy ilyen könnyen

öltözött, de már nem akart visszamenni, csak káromkodott

egyet, és sietett a buszhoz.

F. László is elszalasztotta az időjárás-előrejelzést, ő is

késésben volt, de mint szenvedélyes dohányos, elszívott még

egy cigarettát az erkélyen. - Kurva hideg van - állapította meg

magában, és felvette a télikabátját, úgy indult el hazulról.

B. Gergely sem hallgatta meg az időjárás-előrejelzést, de

amikor kinézett az ablakon, meglátta F. Lászlót, amint a

buszmegálló felé siet. Úgy látszik, lehűlt az idő, télikabátot

vesznek az emberek - mondta magában, és ő is elõvette a téli

dzsekit.

És akkor helyreállt a rend. Ettől kezdve mindenki az

időjárásnak megfelelően, melegen öltözve indult el otthonról.

Így mentett meg F. László a meghűléstõl egy egész lakótelepet.

És az is nyilvánvalóvá vált, hogy a dohányzás nem mindig árt az

egészségnek.

Csöng a telefon

Csöng a telefon.

- Kolonits Bélánéval beszélek?

- Nem.

- Kolonits úr?

- Nézze, én egy besurranó tolvaj vagyok, és nincs sok időm. Ha

lediktálja, leírok nekik egy üzenetet, de siessen!

Lecsapja. Megbánom, amit mondtam. Még képes, és rám

küldi az URH-t.

* * *

Csöng a telefon.

- Halló, ajánlhatok egy ...?

- Jaj, maga az? Megismerem a hangját. Azt mondta, hogy

elveszített egy biciklipumpát a Keletinél. Képzelje, megvan.

Valaki leadta.

- Biciklipumpát?

- Vagy egy kalitkát, papagáj al. Vagy egy orosz agárt, kalitka

nélkül. Mit érdekli ez magát? Az a fontos, hogy megvan.

Ez is lecsapja.

* * *

Csöng a telefon.

- Halló, Kolonits úr?

- Igen. Örülök, hogy jelentkezett. Kérem, a szuka teljesen

szobatiszta.

- Miféle szuka?

- Hát a labrador. Ami a hirdetésben szerepelt. Kicsit sokat eszik,

de higgye el, ez nagyon ragaszkodó.

- Én a Garancia Biztosítótól…

- Ehhez kérem nem kell semmiféle biztosító, emellett teljes

biztonságban érezheti magát.

- De értse meg…

- Ja, a legjobbat nem is mondtam. Adunk ajándékba egy

gyerekágyat is. Abba éppen belefér.

Lecsapja.

* * *

Csöng a telefon.

- Szép napot kívánok. Szeretném felhívni a figyelmét egy akciós

szex-vitaminra.

- Tudja, mit? Cseréljünk! Én szőrösödés elleni tapaszt árulok.

- Minek nekem a szőrösödés elleni tapasz?

- Minek nekem a szex-vitamin?

Leteszi.

* * *

Csöng a telefon.

- Halló, elrabolhatom egy percét?

- A világ a végső pusztulás felé rohan.

- Én csak arról szeretném tájékoztatni, hogy...

- Bizony, barátom, közelednek a végső napok. Az Apokalipszis

négy lovasa nemsokára átgázol rajtunk, és...

- Érdekes, amit mond, de...

- Térjen meg! Amíg nem késő. Olvasgassa az Őrtorony című

tudományos folyóiratot!

- Maga jehovista, vagy mi?

- Nem voltam az, de meggyőztek. Fél óra alatt. Maga is be fogja

látni, csak hallgasson végig. Jézus még megmentheti magát.

- Ide figyeljen,...

- Hagyja végigmondani. Jézus még megmentheti, de csak akkor,

ha azonnal csatlakozik a követőihez. Mi vagyunk a remény.

Várjon, ne tegye le!

Leteszi.

* * *

Csöng a telefon. Érzéki női hang.

- Jó reggelt! Hallott már a SuperSlim tablettáról?

- Milyen szép selymes hangja van.

- A SuperSlim tabletta egy rendkivül hatékony készítmény,

amelyet Nobel-díjasok fejlesztettek ki.

- Elképzelem az alakját. Enyhén molett, ugye?

- A termékünket a világ minden részén bejegyezték.

- Maga mindenesetre ne szedje! Imádom a molett hölgyeket.

- A SuperSlim tablettából eddig már 12 millió doboz kelt el.

- Ezt személyesen kell megbeszélnünk. Várjon, hadd írjam fel a

telefonszámát. Tartsa a vonalat!

Mire visszajövök a papírral, letette.

* * *

Csöng a telefon.

- Halló! Halló?

- Boncterem. Ki halt már meg megint?! Ha nem büdös, hozzák

holnap!

Egy pici csönd, aztán megszakad a vonal.

* * *

Csöng a telefon.

- Halló!

- Korzsunov. Eta tü, Kósztya?

A vonal végén suttogás: - Ez nem jó szám, bassza meg.

* * *

Csöng a telefon.

- Halló! Egy előnyös üdülési jogot ajánlunk.

- Mi van? Nem hallom.

- ÜDÜLÉSI JOGOT AJÁNLUNK!

- Nem tud hangosabban beszélni? Egy szót sem értek.

- Ü - D Ü - L É S !!!

- A fene egye meg, elromlott a telefonom. Ki kell hívni a

szerelőt.

Megszakad a vonal.

* * *

Csöng a telefon.

- Az elmegyógyintézetet hívta – mondom. - Ha új beteg, nyomja

meg az egyes gombot. Ha már nyilvántartott pszichopata,

nyomja meg a kettes gombot, és utána gépelje be a huszonnégy

jegyű azonosítóját. Ha nincs betegségtudata, akkor nyomja meg

a kettőskereszt gombot, és várja meg a rohamkocsit.

- Jaj, mellétárcsáztam. Bolondok háza! Meg kell bolondulni.

Leteszi.

* * *

Csöng a telefon.

- Halló?

- Halló. Központ. Maga az?

- Hogyhogy?

- Semmi, semmi, örülök, hogy hívott. Beszélgessünk! (Félre:) -

Fiúk, mérjétek be!

- Mit mondott?

- Nem érdekes. Csak beszéljen! Nemsokára személyesen is

megismerkedünk.

- Ezt egyáltalán nem értem.

- Nem baj. Csak beszéljen, beszéljen, ne tegye le!

Leteszi.

* * *

Csöng a telefon.

- Kolonits úrral beszélek?

- Nem tudom.

- Hogyhogy? Maga kicsoda?

- Nem tudom.

- Most viccel?

- Nem tudom.

Lecsapja. Hogy miért így reagáltam? Nem tudom.

* * *

Csöng a telefon.

- Özvegy Kolonits Bélánét keresem.

- Kolonits. Ha az özvegyemmel akar beszélni, este 8 után hívja.

Addig én … visszamegyek.

- Jaj, ne haragudjon, Kolonits úr, nálam özvegy szerepelt. Ezt

nem értem.

- Azt hiszi, én értem? De a világon sok minden van, fiatal

barátom, amit nem értünk. A halálon innen és a halálon túl.

A telefon másik végén hosszú csönd. Most én teszem le.

Én vagyok a Világ

Egy nap arra ébredtem, hogy én vagyok a Világ. Első

gondolatom az volt, hogy nyilván megbolondultam, és egy

pszichiátriai klinikán kezelnek ezzel a téveszmével, de nem.

Magamba néztem, és láttam a pislákoló csillagokat, csápoltak a

különböző galaxisok spirálkarjai, és ezt az egészet belülről

érzékeltem, én voltam a spirálkar, és benne a csillagok is, külön-

külön. Időnként megrándultam, ilyenkor felrobbant bennem egy

szupernóva, de persze az is én voltam, és láttam, ahogy

fénysebességgel sugárzódom szét, egyszerre milliárdszor

milliárd darabban. És én voltam az az égitest is, amelyikbe

belefúródtam, engem szurkáltak a kozmikus záporok.

Sok időbe telt, amíg rájöttem, hogy tetszés szerint tudom

változtatni a nézőpontomat, tehát rajtam múlik, honnan

szemlélem ezt az egészet, azaz önmagamat.

Azt mondtam, hogy ez az átalakulásom egy bizonyos

napon történt, de persze az időnek már nincs jelentősége.

Minden attól függ, hogy milyen távolságból szemlélek valamit.

Ha távolabbról, akkor a szemlélt tárgy - mondjuk, a Föld - egy

korábbi állapotát látom, ha közelebbről, akkor a jelenét. De egy

bizonyos értelemben a jövőjébe is belelátok. Látom például azt

az aszteroidát, amelyik majd 765 év múlva telibe fogja találni a

Földet. Nem tudok változtatni a pályáján. A Világ vagyok, de

nem az Isten.

Jut eszembe... Istennek eddig semmilyen nyomát nem

érzékeltem. Emberi tudatom maradványai szerint léteznie kell,

de Világként az a benyomásom, hogy teljesen magamtól

működöm. Azazhogy nem is annyira működöm, mint inkább

csak vagyok. Ok nélkül és cél nélkül. Ha Isten teremtett, akkor

bizony magamra hagyott.

Hol is tartottam? Ja, a Föld. Aránylag gyorsan sikerült

megtalálnom. Tényleg olyan, ahogy az űrhajósok látták. Csak

kisebb. Egy jelentéktelen porszem a világmindenségben. Talán

nem is érdekelne, ha nem lenne rajta élet, és ha barátaim,

rokonaim nem élnének ott.

Ahogy közeledtem, először a régmúlt eseményeinek

látványa jutott el hozzám. Valami nagy végbélkúp-félét

építenek. Aha, azok a piramisok. Aztán úgy bugyborékolt

minden, mint a kása, itt is, ott is füstfelhő tört az égnek. Az

lehetett az első világháború. Aztán megint égő városok és

erdők. Egy nagy villanás: Hirosima. Magyarországra

fókuszáltam. Tanúja voltam saját megszületésemnek. Nehéz

szülés volt, de megérte.

Sokkal közelebbről láttam, ahogy kisdobosként az

amerikai imperialisták koreai beavatkozása ellen tüntetek. Ez az

1951-es esztendő lehet. Aztán megpillantottam Budapestet,

ahol megint robbanások és lövöldözések fényei villantak. 1956.

(Érdekes, láttam a bevonuló tankokat, de nem láttam, hogy a

kormány a helyén lenne.)

Megint elrugaszkodom. Ott vagyok, ahova gondolom

magamat. Furcsa félelem fog el. Érzem, ahogy tágulok, ahogy

hűlök, és lassan a darabjaimra hullok szét. Az emberi élet

korlátai közül kiszabadulva sem lehet részem az öröklétben.

Nemcsak minden újszülöttel megszületek, de naponta sok millió

haldoklóval együtt meg is halok. Nem könnyű ezt elviselnie

valakinek, akinek ilyen érzékeny a lelke.

Eszembe jut, amit ember koromban olvastam a pulzáló

világegyetemről: a Nagy Ősrobbanás után az Univerzum tágul,

de egy idő után a távcsövekkel nem látható fekete anyag

vonzására ez a tágulás megáll, és a folyamat a visszájára fordul,

az anyag összeroskad magába, hogy majd az elviselhetetlen

tömörség nyomán újra felrobbanjon. De úgy érzem, hogy a

tágulás egyre folytatódik, sőt, gyorsul, úgyhogy nem vagyok már

annyira biztos ebben. Fekete lyukként beszippantom a

csillagokat, de ki is öklendezem az anyagukat, és ezen a

folyamaton nem tudok változtatni.

Megint a Földre koncentrálok. Érzem, ahogy nőnek a

hegyek, távolodnak a földrészek, pusztulnak a növények és

állatok. Gazellaként attól rettegek, hogy elkap az oroszlán,

oroszlánként attól, hogy lelőnek, faként érzem, ahogy kivágnak,

de favágóként már amiatt szitkozódom, hogy ennyi pénzből

nem lehet megélni. Politikusként cseleket szövök,

állampolgárként tüntetek, lovas rendőrként magamat

kardlapozom, és én maradok ott a kövezeten véresen.

Én vagyok a város, rajtam száguldanak az autók, érzem a

kibírhatatlan bűzt, és én vagyok az eső, amely végül lecsapja a

széndioxidot. Ahogy Budapestet szemlélem, látom az egyes

épületeket, én vagyok a lift, és én vagyok az, aki beszáll.

Téged is látlak, nyájas olvasó, ahogy ráncolod a

homlokodat, és nem nagyon akaródzik tovább olvasni ezt a sok

sületlenséget. Te is én vagyok, tudom, mit érzel. A te bőrödbe

bújva abbahagyom az olvasást, és iszom egy kávét. Rendben. De

a történet akkor is folytatódik, ha nincs olvasója. Én létezem

tovább - amíg csak világ a világ. .

Visszatekintve

Visszatekintve mindig elmosolyodom, ha eszembe jut, mennyire

féltették őseink a Földanyát. Azt mondták, hogy majd nem éli

túl a mértéktelen környezetrombolást. A Földanya köszöni

szépen, jól van, túlélte az embert. Az ember nem élte túl.

Pontosabban, jelentős mértékben át kellett alakulnia, hogy

maradjon belőle valami.

Kezdődött a betegségekkel. A romló levegőminőség miatt

mind többen haltak meg légúti megbetegedésekben és a

különféle rákfajtákban. Akik megmaradtak, azoknak a

szervezete toleránsabb lett a széndioxiddal, a kozmikus

sugárzással, valamint az ólommal és egyéb nehézfémekkel

szemben.

A jéghegyek elolvadása miatt óriási földterületek kerültek

víz alá. Megkezdődött a Nagy Népvándorlás. Pontosabban a

menekültáradat miatt keletkező fegyveres konfliktusok

korszaka. A határokat lezárták, és azt, aki el akart jutni az ígéret

egyre zsugorodó földjére, kíméletlenül lemészárolták.

A rossz helyen fekvő államok is kifejlesztették saját

nukleáris fegyvereiket, de ezeket értelemszerűen nem

vethették be a fejlett területek ellen, hiszen akkor nem tudtak

volna mit elfoglalni. Ezért egymás ellen folytattak gyilkos

háborút, amibe időnként a fejlett országok is beszálltak.

Körülbelül százhatvan nukleáris szerkezet robbant fel, és ezek a

fejlett régiókban is tovább rontották az életlehetőségeket.

Az irdatlan pusztítás következtében az emberiség

összlétszáma jóval egy milliárd alá csökkent. De nem ez volt a

meglepő, hanem a biológiai átalakulás. A háborúk óta eltelt

harminc-valahány nemzedék alatt egy új faj jött létre. A ma élő

ember szabású élőlények (akikhez magam is tartozom)

alacsonyak, a kifejlett egyedek sem haladják meg a 80 centit. A

testükhöz képest nagy a fejük, a végtagjaik elcsökevényesedtek,

a szemük pedig fokozatosan alkalmazkodott a sötéthez. Mert

azt mondanom sem kell, hogy a légköri és sugárszennyezést

csak a barlangok mélyén lehetett túlélni.

Mivel az atomháborúk nem az én vidékemen zajlottak, itt

megmaradtak az épületek, a gépek és a szerszámok. Csak a

kezelésük vált sokkal nehezebbé, a mi méretcsökkenésünk

miatt. De átméretezés révén ezt a problémát sikerült

megoldani. A könyvtárainkban megőrződött a felhalmozódott

tudás túlnyomó része, így az akkori emberek kultúrája sem

merült feledésbe. Joggal tekinthetjük magunkat a korábbi

emberek utódjainak.

A szennyezettség miatt a földművelés és állattenyésztés

persze lehetetlenné vált, viszont váratlan táplálékforrás jelent

meg: az ízeltlábúak. A pókok, csótányok, cserebogarak óriásira

nőttek, és elszaporodtak. Vadászni sem kell rájuk, ugyanis ők

vadásznak ránk. Tömegesen jelennek meg a barlangjaink

bejáratánál, ezért csak annyit kell tennünk, hogy az erre a célra

kialakított fegyvereinkkel megpörköljük őket. Jön a bogár, a

csápjai érzékelik, hogy a barlangban ennivaló van, de ahogy

átlép egy bizonyos vonalat, a lángszóró már meg is sütötte. Ha

sokan égnek meg egyszerre, akkor akár hetekre, hónapokra is

ellátnak bennünket fehérjével.

A megmaradt könyveket összegyűjtöttük. Én azért tudok

annyit a múltról, mert én vagyok a könyvtáros. Nem könnyű

munka ez. A polcok nagyon magasan vannak, a könyvek

túlságosan nehezek. De egy elhagyott óvodában talált

konstrukciós játékkészlet segítségével kezelni tudom az

anyagot.

Az időm nagy részét itt töltöm. Munka után sietek haza a

feleségemhez. Azaz ötünk feleségéhez. Sokan terméketlenek,

így a szülni tudó asszonyok körül nagy családok alakultak ki. A

szerelmi életünk kiegyensúlyozott, mindenki sorra kerül. Ilyen

körülmények között a nőközösség az egyetlen megoldás.

Tulajdonképpen most valósult meg a kommunizmus. Bár Marx

és Engels nem így képzelték el.

Ezt a kis feljegyzést a jövő történészeinek szánom.

Becsomagolva a könyvtár padlójára helyezem. Mert hátha nem

érik fel az asztalt.

Ők vadásznak ránk.

Exodus

1. Valami közeledik

Ezt a naplót az Exodus nevű űrhajón kezdem el írni. Azon a

napon, amikor nekivágtunk bizonytalan küldetésünknek, hogy

megmentsük a földi ember genetikai örökségét az

elkerülhetetlen kataklizma utáni időkre. Ez az új időszámításunk

első napja.

De a napot mint időmértéket a jövőben aligha

használhatjuk, hiszen már sosem jön fel és nyugszik le a nap,

minden óra ugyanolyan. Belül a villanyfény, kívül pedig a

koromsötét űr, amelyet csak a távoli csillagok fénye tarkít.

Valójában jóval több csillagot látunk, mint ahogy a Föld

légkörén keresztül megszoktuk.Szinte vakítja szemünket a sötét

háttér előtt sziporkázó csillaglepel. De ez a sziporkázás sem

igazán jó szó rá, hiszen a földi légkör híján a csillagok fénye sem

változik, csak ég, és szúr, szinte szúrja az ember szemét.

Egyelőre megtartjuk a huszonnégy órás napirendet, de a

Földön kívül ennek már lényegében semmi értelme. Előbb-

utóbb valamiféle új időbeosztás fog a helyébe lépni. Szerintem

például ésszerűbb lenne a 6 órás napok használata: 3 óra fenn,

és 3 óra alvás.

A történet persze nem most kezdődött, hanem három

évvel ezelőtt, azon a napon, amikor világosság vált, hogy egy

távoli égitest a Föld felé tart, és minden valószínűség szerint

össze is fog ütközni vele. Én fedeztem fel azt az égitestet. De

nem rólam nevezték el, hanem kezdetben egy számmal jelölték,

utána az terjedt el, hogy "az Objektum", végül pedig egyszerűen

csak "Végzet" lett a neve. És erre jó okunk volt. Ez az égi látogató nem csak ijesztgetett bennünket, mint annyi társa

azelőtt, hanem azért jött, hogy közvetlenül és véglegesen

megsemmisítse a földi életet. És lehet, hogy magát a Földet is.

A pasadénai obszervatóriumban dolgoztam akkoriban.

Amikor egy este két felvételt egymásra raktam, észrevettem,

hogy az egyik csillag egy picivel fényesebb lett, mint amilyen

legutóbb volt. Egy ideig megtartottam magamnak a

felfedezésemet, mert nem akartam pánikot kelteni, és a

változás is olyan pici volt, hogy belefért a műszerek

pontatlanságába. De ahogy teltek a napok, az eltérés mind

észrevehetőbbé vált. Semmi kétség, valami volt odakint, ami

mind közelebb került hozzánk.

Amikor megmutattam a főnökömnek, Ralph először

kedélyeskedett, viccelődött, de néhány nap múlva már őt is

feldúlta az az eshetőség, hogy valami készülődik a kozmoszban,

ami ránk nézve végzetes lehet, és nem tudjuk megakadályozni.

Magában az a tény, hogy közeledik felénk egy üstökös

vagy kisbolygó, még nem számított kivédhetetlen

katasztrófának, hiszen évtizedekkel ezelőtt sikerült már

megközelíteni néhány ilyen kis égitestet, le is szálltak rájuk a

robotjaink, és az, hogy megváltoztassuk ezek pályáját, már csak

a robbanóanyag mennyiségének kérdése volt.

Kivéve, hogy ezúttal egy óriási égitest közeledett. A

számításaink azt mutatták, hogy nagyjából Hold méretű. A

sebessége is nagyon nagy volt. Egy ilyen égitestet megközelíteni

is nehéz, nemhogy leszállni a felszínére. És vajon mekkora

robbanótöltet kellene a Hold eltérítéséhez?

Le voltunk sújtva. Dr. Kingstone, az obszervatórium

igazgatója nem késlekedhetett már tovább, szólnia kellett a

kormányzat képviselőinek. (Közben arra is gondoltunk, hogy ezt

az anomáliát nyilván az orosz és kínai tudósok is észlelték, de

mindenki hallgat, mert nem tudják, mit tegyenek.)

Dr. Kingstone beszélt egy vezető kormányzati

tisztviselővel, de az nem vette komolyan a dolgot, talán azért,

mert éppen a szabadságára készült. El voltunk keseredve. Aztán

egy tudományos konferencián úgy adódott, hogy együtt

teázhattam Mihail Durcevvel, aki az orosz csillagászat

legnevesebb szakértőjének számított (többek között ő fedezte

fel a Durcev-halmazt, amelyik a Kuiper-öv néhány kisbolygóját

foglalta magában, és amelynek tagjai meglehetősen egyformán

viselkedtek).

Nem akartam ajtóstól rontani a házba, ezért csak

célzásokat tettem.

- Mostanában nagyon felbolydult a csillagászati szakma, az

embernek az az érzése, hogy valami nagyszerű felfedezés áll a

küszöbön - mondtam.

- Felbolydult, igen. De a felfedezések igencsak lehangolóak is

lehetnek.

- Találtak valami figyelemreméltót? - tapogatóztam tovább.

- Lehetnek égitestek, amelyek vagy a fényességüket, vagy a

helyüket képesek drámai módon változtatni - mondta, és az

arcomat figyelte.

- Nocsak - mondtam, - találtak ilyen égitesteket?

Nem válaszolt, csak tűnődve kavargatta a teáját.

- Netán a Líra csillagképben? - kérdeztem, jól tudva, hogy csak

ugyanarról az égitestről lehet szó.

- A mérések még semmit sem bizonyítanak - mondta, látszólag

közömbösen.

- De egyre fogy az idő - mondtam.

- Az bizony egyre fogy.

- A mi számításaink szerint még két, legfeljebb három évünk

van.

- Mi is ugyanerre a következtetésre jutottunk - mondta Durcev.

- És mit szándékoznak tenni? Értesítik a kormányukat? Vagy az

ENSZ-ben kellene felvetni a kérdést?

- Nagyon óvatosnak kell lennünk - mondta az orosz tudós, és

hirtelen nagy fáradtság látszott az arcán.

Hát, így történt, hogy létrehoztunk egy amerikai-orosz ad

hoc bizottságot, hivatalosan "a kisbolygók pályaváltoztatásából

adódó speciális problémák tanulmányozására". De egymás

között csak úgy hívtuk, hogy "Végítélet Bizottság".

2. A siralomház

Először csak a tudományos körökben terjedt el a hír, de aztán

már nem lehetett elkerülni, hogy kiszivárogjon a különböző

népszerű sajtótermékekhez és tévéállomásokhoz, nem is

beszélve az Internetről, amelyen pro és kontra csoportok

alakultak, és élénken vitatták a témát. Mi is ez? Az emberiség

legnagyobb kihívása, vagy tényleg a Végítélet, amelyet meg is

érdemeltünk? A pánik csak a középkori világvége-jóslatok

hatásához volt mérhető. Azzal a nem elhanyagolható

különbséggel, hogy most tudományos alapossággal

kiszámítható volt a globális katasztrófa.

A tudósok közt akadt, aki a hithez menekült: elkezdtek

kételkedni a saját tévedhethetetlenségükben. Hogy talán az

egzakt számítások mégsem annyira egzaktak. Olyanok is

akadtak közülük, akik a Bibliát vagy a maya jóslatokat kezdték

tanulmányozni, abban a hiszemben, hogy mindez egy felsőbb

lény akarata szerint történik.

A kormányoknak nagy gondot okozott ez a helyzet, de

néhány hónapos meddő vita után egyetértettek abban, hogy ha

az emberiség nem is kerülheti el a pusztulást, egyes egyedeket

meg lehet menteni. Dr. Ranganathan, az ENSZ tudományos

tervező bizottságának elnöke a világszervezet közgyűlésén úgy

jellemezte a helyzetet, hogy ahogy minden embernek meg kell

halnia, de a gyerekei és unokái révén hozzájárul a génjei

örökkévalóságához, ez az emberiségből vett minta is az

emberiség folytatása lesz, nekünk pedig ugyanúgy bele kell

nyugodnunk a földi emberiség halandóságába, mint ahogy az

egyén halálába is belenyugszunk. A katasztrófa elpusztíthatja a

teljes élővilágot, de azt maga az emberiség túlélheti.

Ehhez építeni kellett egy megfelelő nagyságú űrhajót, és

ki kellett választani az emberiség sokszínűségét tükröző mintát.

Miután holtpontra jutottak a külpolitikai csatározások

arról, hogy melyik nemzetből hány embert szükséges bevenni a

megmentendő mintába, egy tudományos központot hoztak

létre, amely meghatározta az arányokat, de ehhez nem a

nemzeti hovatartozást, hanem a genetikai sajátosságokat vette

alapul. A teljesen egyforma DNS-kategóriájú emberek közül

számítógép sorsolta ki a szerencséseket.

Nekem azért volt szerencsém, mert anyai ágon eszkimó,

apai ágon pedig üzbég és afrikai vér is csordogál az ereimben, és

a DNS-emet alkalmasnak találták arra, hogy az emberiség kevert

génállományát segítsem megtartani. (Először arra gondoltam,

hogy a felfedezésem jutalmául választanak majd ki, de azért

inkább átkoztak, úgyhogy kerültem még a rá való hivatkozást is.)

Az anyagi alapokat aránylag gyorsan sikerült létrehozni.

Nem volt már jövő, amire takarékoskodni kellett volna, minden

nyersanyagot és minden energiaforrást felhasználhattunk.

Egy évvel ezelőtt sikerült megalkotni egy "bébi-

űrállomást", amely minden tekintetben utánozta a végső

modellt, de kisebb méretben. Föld körüli pályán szerelték össze,

mint később az igazit, de emberek helyett kutyák utaztak rajta.

A tévé közvetítést is adott róluk. A központ körüli forgatás révén

sikerült létrehozni a mesterséges gravitációt. Érdekes volt látni,

ahogy a kutyusok alkalmazkodtak hozzá, és már ugrálni is

megtanultak a különleges körülmények között. Ennek a

kísérletnek az eredményei alapján tervezték meg a valódi

űrállomást.

Ekkor azonban drámai felfedezést tettek egy kínai

obszervatórium tudósai. Kiderült, hogy a felénk száguldó égitest

sebessége nőtt, feltehetően a Nap hatott rá gyorsítólag. A

pályája is módosult egy picit, de a Földdel való összeütközése

továbbra is elkerülhetetlen volt. Fogytán volt az idő, gyorsítani

kellett a végső űrjármű építését.

Azt az űrállomást, amelyen most utazunk, a tervezettnél

négy héttel előbb kellett összeszerelni, és ennek során már nem

volt idő, hogy minden alrendszert kipróbáljanak. Ez volt a

legnagyobb gépezet, amelyet az emberi kéz valaha alkotott. Egy

gigantikus H betűre emlékeztetett. A H betű összekötő eleme

több száz méter hosszú volt, tucatnyi leszállóegységgel, amelyek

mintegy mentőcsónakként szolgáltak egy esetleges

vészhelyzetben. Sokan űrkoporsóknak hívták őket, hiszen utasai

az anyaűrhajó nélkül nem sokáig maradhatnak életben.

Az élelmiszert az űrállomáson termelték és cirkulálták,

ugyanez történt az oxigénnel is. Korlátozott volt azonban a

gyógyszer (kísérletet tettek a fedélzeti gyógyszergyártásra, de ez

még nem hozott sikert).

Az űrállomás építői automatikusan bekerültek a

megmentendők közé, részben jutalomból, részben azért, hogy

érdekeltté tegyék őket a megbízható kivitelezésben.

A Föld eközben egy siralomházra emlékeztetett.

Mindenki, aki kimaradt a mintából, tudta, hogy rövidesen meg

fog halni, legfeljebb az volt a kérdés, hogy a gigantikus

összeütközésben pusztul-e el, vagy néhány nappal később,

amikor megszűnnek az élet feltételei a Földön.

Voltak olyan vallási szekták, amelyek tagjai abban bíztak,

hogy ha túlélik az utolsó ítéletet, egy új világban fognak tovább

élni. Ezek a Föld különböző pontjain bunkereket ástak, és

hónapokra elegendő élelmiszert halmoztak fel.

Ugyanígy föld alá és hegyi barlangokba bújtak a

kormányok operatív parancsnokságai is, hiszen az ő felelősségük

volt a földi élet utolsó napjainak, netán hónapjainak a

levezénylése.

A nagy egyházak a maguk módján reagáltak. Magyarázták

az eljövendő eseményeket, vigaszt nyújtottak, és felvázolták az

élet utáni élet perspektíváját. Ha nem is tudtak igazán segíteni,

ezzel legalább valami emberi dimenziót vittek bele a

megváltoztathatatlan eseményekbe.

Bennünket két hete vittek fel az Exodusra, hogy

megismerkedjünk a berendezésekkel és kipróbáljuk őket. Ma

indultunk útnak, és nem tudok nem könnyes szemmel tekinteni

az alattunk látható égitestre, amelyet nemsokára nagy kozmikus

összeütközés ér, és nagy az esély rá, hogy elpusztul.

Sokszor jutnak eszembe Ciolkovszkij szavai: "a Föld az

emberiség bölcsője, de nem élhetünk mindig a bölcsőben".

Persze. Nem mindegy azonban, hogy a gyerek maga mászik ki a

bölcsőből, hogy felfedezze a külvilágot, vagy még éretlen

csecsemőként kiborítják: "tessék, most már élj meg a saját

lábadon". Mi éretlen csecsemők vagyunk, a kozmosz

meghódításának még nem jött el az ideje.

Hazátlan, anyátlan árvákként indulunk el egy ismeretlen

világ felé, miközben minden idegszálunkkal az anyai ölbe

vágyunk.

Elfáradtam. Holnap folytatom. "Holnap?"

3. Búcsú a Földtől

A tegnapi nap eseményeihez tartozik még, hogy miután

összeszedtük magunkat, növeltük a sebességünket, egyre

jobban eltávolodtunk a Földtől, és a Holdat elkerülve kijjebb

jutottunk a Nap körüli pályán

Ekkor azonban történt egy drámai fejlemény. Kiderült,

hogy a közeledő idegen égitest ránk is hatással van, mintha

vissza akarna húzni bennünket, hogy ne menekülhessünk meg a

Végzet elől. Némi zavar után magasabb fokozatra kapcsoltuk a

hajtóműveket, és így sikerült kivonnunk magunkat a halálos

vonzerő köréből. Ez volt az első izgalmas esemény utunkon,

amit sikerült átvészelnünk. De mindenki tudta, hogy ez még

csak az első volt azok közül, amelyek az ismeretlenben várnak

ránk.

A hajtóműveink nukleáris üzemanyaggal működnek,

méghozzá úgy, hogy az atomreaktoron kívül van egy

termonukleáris meghajtó elem is, de azt a Föld közelében nem

tudtuk kipróbálni, ezért csak remélhetjük, hogy a mérnökök

számításai helyesek voltak.

* * *

Megint eltelt 24 óra, ami a Földön egy napnak számítana,

de itt már semmi relevanciája sincs.

Ma délelőtt a Hold már csak egy futball-labdának tűnt, és

egyszerre láttuk a Földdel. A szívembe hideg költözik, amikor

arra gondolok, hogy ez egyirányú út, és soha többé nem látjuk

már a bolygónk kék légkörét, barnálló vagy zöld színű

kontinenseit.

Időnként bekapcsoljuk a televíziót, és kábán nézzük a

földi tv-műsorokat, híradókat. Látjuk a nyugtalanságot, a

tüntetéseket, és azt, ahogy a kormányerők megpróbálják

fenntartani a rendet.

Működik még az Internet, és időnként sikerül beszélgetni

a barátainkkal. Irigyelnek bennünket, mert megússzuk a

közvetlen katasztrófát, de nekünk is nagyon rossz. Egyszerre

érzünk lelkiismeretfurdalást és félelmet a ránk váró bizonytalan

jövőtől.

A Végzet objektum a kiszámított pályán halad, és egyre

közeledik a Földhöz. Iszonyú, hogy nem tehetünk semmit. Már

csak néhány hét van hátra az ütközésig.

Az űrhajón még mindig súlytalanság van, de azt ígérik,

holnap kipróbálják a mesterséges gravitációt.

* * *

Utolsó bejegyzésem óta 70 óra telt el. Ez körülbelül három földi

napnak felel meg. Ezalatt csak annyi történt, hogy

kísérletképpen bekapcsolták a mesterséges gravitációt. Fura

érzés, még nem szoktuk meg, de sokkal jobb, mint a

súlytalanság. A legérdekesebb az, hogy bár a tárgyak lefelé

esnek, a fejünket könnyebbnek érezzük, mint a lábunkat. Nem

akkora a központtól való távolság, hogy ez a különbség ne lenne

feltűnő. Igazából a padlón fekve tudjuk élvezni, hogy normális

súlyunk van. Aki áll, az időnként szédülni kezd. De ezt is biztosan

meg fogjuk szokni. A kísérletet azonban hamarosan leállítják, és

kiértékelik az eredményt.

* * *

Na, megint eltelt néhány földi nap. Közben átestünk néhány

kiképzésen, egy pszichológus is foglalkozott velünk. Ennek

köszönhetően elmúlt vagy enyhült néhány társunk letargiája.

Nehéz belenyugodnunk a sorsunkba, abba, hogy tehetetlenül

sodródunk a világűrben, mindenfajta cél és perspektíva nélkül,

mint a hajótöröttek, remélve, hogy valaki majd ránk talál, és

kiment bennünket, és végül hazakerülünk a szeretteinkhez. Csak

most nincs senki, aki megmenthetne, és nincs hova visszatérni.

Már olyan messze kerültünk a Földtől, hogy csak egy pici

pontnak látjuk, a Hold pedig szinte eltűnt. Mindenütt a fekete

világűr borul ránk, és ez nagyon ijesztő élmény.

Közben nézzük a földi tévét, de ez olyan, mint amit a

lelkek érezhetnek a mennyországban. Látjuk a földi embereket,

de semmi hatással nem lehetünk rájuk. Még néhány nap, és

bekövetkezik a katasztrófa.

Az emberek odalent (ha egyáltalán van értelme a lentnek

és a föntnek) egyre idegesebbek. Bár már csak néhány napjuk

maradt, nem törtek ki nagyobb zavargások, a kisebb eseteket a

rendőrség is kezelni tudja. Pakisztán és India között pattant csak

ki egy kisebbfajta háború, a Himalája egyes magaslatainak

birtoklásáért. Ezt nem is értem. Nem mindegy már, hogy kié lesz

az a néhány istenverte hegycsúcs, amikor minden elpusztul?

Ugyanilyen érthetetlen, hogy arab szomszédai rátámadtak

Izraelre. Úgy látszik, csak ezzel tudják levezetni az

elkeseredésüket. Jeruzsálem utcáin öldöklő küzdelem folyik,

mintha számítana, hogy ki hal meg előbb és ki később. Szomorú

és lehangoló látvány.

* * *

A bejegyzéseimet most folytatom. Már magam sem tudom,

hány földi nap telt el, mióta elindultunk. Az idő múlását egy

fedélzeti óra mutatja, de már elszoktunk a 24 órás viszonyítási

alaptól, egyáltalán nem tudjuk követni. Ez egyfajta időtlenséget

okoz bennünk. Vagyunk, és ez nagyon jó, de mind jobban

elszakadunk a valóságtól.

A valóság pedig az, hogy rövidesen bekövetkezik az

összeütközés. A Végzet tovább növelte a sebességét (mint

csillagász, el sem tudom képzelni, hogyan lehetséges ez, de

talán a számításaink voltak rosszak), és már csak nagyon kevés

idő van hátra.

* * *

Valamivel később folytatom. A társaim lenyűgözve ülnek a

képernyő előtt, és bámulják, hogyan morzsolódik össze a Föld a

rá törő, gonosz égitest hatására. Nekem nincs lelkierőm ezt

nézni. Legalábbis nem élőben. Majd megnézem később,

felvételről, ha annyira akarom. De most nem tudom elképzelni,

hogy akarjam látni a Föld agóniáját.

A tévéállomások nem működnek, nyilván már közönségük

sincs, aki eddig kibírta, az a szerettei körében várja a halált, és

aki hisz benne, az Istenhez imádkozik.

Csak néhány meteorológiai műhold folytatja az adást.

Még élnek odalent, de ez már nem élet, hanem a földi élet

utolsó vonaglása. Rosszul leszek, ha csak rágondolok.

Búcsúzom tőled, Anyaföld, felneveltél bennünket, és útra

bocsátottál, már nem vagy velünk, csak az emléked melengeti a

szívünket. Elárvultunk, a saját lábunkra kell állnunk, de a lábunk

alatt nincs talaj.

4. Emlékek sűrűjében

A Föld meghalt, nincs többé. Azok, akik nézni tudták, látták,

ahogy meghasad, a mélyből vulkánok törnek elő, az óceánokon

szökőárak keletkeznek, és elborítják a szárazföldet. És

mindenfelé repült a törmelék. Egyik-másik még az

űrállomásunkat is utolérheti.

Nincs mit tennünk, hiába a foglalkozások, a terapeuták

szorgoskodása. Az egyetlen dolog, amibe kapaszkodhatunk, a

földi emlékeink felidézése. Ülünk magunkba merülve, és látjuk a

vidékeket, a városokat, újraéljük a gyermekkori élményeinket.

Látom anyámat, ahogy hintáztat, vagy óvodába visz, látom apát,

ahogy hazajön a munkából, és komoly arccal megkérdezi:

"Minden rendben, főnök?" Hát persze, hogy minden rendben.

Ha addig esetleg nem is lett volna rendben, ettől minden

rendbe jött.

Látom a lányokat, akiknek csaptam a szelet, látom

Robertát, akit szívesen el is vettem volna feleségül, ha ezek a

tragikus események közbe nem jönnek. Így még le sem

feküdtünk egymással, csak jókat beszélgettünk a csillagokról és

bolygókról. Ő állt a legközelebb hozzám, és komolyan

gondoltam rá, hogy összekössem vele az életemet. Akkor

azonban egyikünk sem jutott volna bele a mintába. Nem akartak

házaspárokat szétválasztani, viszont mindenkit a genetikai

értéke alapján válogattak be, a család, a rokonszenv nem

számított.

A férfi ismerőseim emlékét is felidézem. Hol van már dr.

Kingstone és Durcev? Sokkal okosabban voltak, mint én, de

túléltem őket. Hol van már dr. Ranganathan, hol van az ENSZ?

Hol vannak a szuperhatalmak? Némelyik vezető talán kibírta

még egy-két hónapig a barlangok mélyén, de hírt nem adott

magáról. Az irodalmi és művészeti alkotások, a templomok, a

kéziratok, a festmények már csak a digitális kópiákon léteznek,

és ha egyszer valaha megállapodunk egy lakhatónak talált

bolygón, akkor sem tudjuk majd reprodukálni őket. Olyanok,

mint az utazások alatt készült fotók és videók, pusztán az

emlékezést segítik, önmagukban semmi értékük sincs. De vajon

tud-e majd igazán emlékezni rájuk az, aki eredetiben sosem

látta őket? Mi is el tudtuk képzelni a dinoszauruszokat, bár csak

a csontjaikat, a csontvázaikat láttuk, de vajon milyen volt a

bőrük, a színük? Ilyen tekintetben csak a művészi megérzésekre

tudunk támaszkodni, az pedig semmivel sem több, mint a

homályban való tapogatózás.

Utazásaim emlékeit is újra átélem. Mexikó, Hawaii, a

Fülöp-szigetek, India, Franciaország. Minden útról maradt

bennem jó pár emlékmorzsa, emléktöredék. Ha behunyom a

szememet, és minden készüléket, zajforrást kikapcsolok, akkor

szabadon ugrálhatok az emlékképek között. Ez tulajdonképpen

az egyetlen szabadságunk. Mert egyénként nincs hova menni,

ha csak nem a tornaterembe.

Jut eszembe, mostanra (először úgy akartam írni, hogy

"mára", de hol van már a napok stabil rendszere!), szóval

mostanra már egészen megszoktuk a mesterséges gravitációt.

Valahogy alkalmazkodott hozzá az agyunk és az érrendszerünk.

Már talán az lenne a furcsa, ha egyszer csak hipp-hopp a régi

Földön találnánk magunkat. (Ó, mit nem adnék érte!)

A sok éves csillagászati kutatások után furcsa dolog benne

lenni a csillagok sűrűjében. Mert mindenfelé csillag van, és

nehéz dolog eligazodni közöttük. Igaz, a csillagok perspektívája

nem változott, ugyanott van mindegyik, legfeljebb az a furcsa,

hogy nincs égbolt, amelyik lassan körbefordulna, hanem minden

csillag ugyanazon a helyen látszik. Mintha megállt volna a világ

körforgása.

Az itt tartózkodásom óta sokat olvasok. A világirodalom

minden jelentős alkotása velünk van, csak nem könyv alakban

(úgy el sem férnének), hanem elektronikus formában. A

szöveget egy képernyőre vetíthetjük ki, ha olvasni akarunk - de

sok regénynek megvan a filmváltozata is, ide-oda

kapcsolgathatunk a két médium között.

Olvastam Dosztojevszkijtől a Félkegyelműt, a Bűn és

bűnhődést, Balzactól a Goriot apót, Dickenstől a Téli mesét,

elolvastam az összes Shakespeare-darabot, sőt, az Ulyssesbe is

belekezdtem, de az első ötven oldal után feladtam. Olvastam a

Tom Sawyert és a Huckleberry Finnt, mindegyik Verne-regényt,

és még sok mindent, amire a gyerekkorom olvasmányaiból

emlékeztem.

Azt viszont már most érzem, hogy nem minden

szereplővel tudok úgy azonosulni, mint annak idején. Valahogy

túl messzire kerültem az igazi földi élettől. Tudom, hogy a földi

emberek így vagy úgy reagáltak bizonyos helyzetekre és

viszonyokra, de mintha fokozatosan megszűnne bennem az

azonosságtudat, az az érzés, hogy az események velem is

megtörténhettek volna. Félek, hogy az űrállomáson való hosszú

tartózkodás semlegesíti, végső soron pedig ki is lúgozza belőlem

az eredeti emberi valómat. Ahogy a testnek alkalmazkodnia kell

a változó fizikai körülményekhez, a sötét éghez, a napfény

hiányához, a bezártsághoz, úgy talán a lélek is alkalmazkodik, és

a végén mindannyian elveszítjük eredeti emberi mivoltunkat.

Olyanok leszünk, mint a könyvek és filmek: megmutatják, hogy

milyen volt az eredeti, de maguk már csak másolatok. Szörnyű

ebbe belegondolni.

Mi magunk tényleg sokat változunk, a viselkedésünkben

is. A férfiak és a nők sem úgy viselkednek már egymással, mint

régen. Emlékszem, milyen édes volt egy lányra gondolni az

iskolában, milyen megtiszteltetőnek éreztem, hogy vihetem

Dorothy táskáját, milyen félénkek voltak azok a gyermeki puszik,

amiket egymásnak adtunk...

Van egy nő a közelemben. Paulának hívják. Azzal hívta fel

magára a figyelmet, hogy már több férfival lefeküdt. Nem

mondom, hogy nem csinos, és igazából semmi kifogásolnivaló

nincs rajta, csak nekem valamiért nem tetszik. Nemrég (tegnap?

tegnapelőtt?) engem is megkörnyékezett.

- Akarsz szeretkezni velem? - kérdezte, és átkarolt. Mivel csak

bambán néztem, hozzáfűzte: - Szeretkezni jó. Én imádom. És

veled is szeretném kipróbálni. Van időnk, és nincs jobb dolgunk.

Vagy neked van jobb dolgod?

- Nézd, Paula, te nagyon szép és kedves vagy, de én nem

vagyok ráhangolva erre a dologra.

- Semmi baj, majd én ráhangollak - ajánlotta fel. - Annak is

megvan a módja.

- Én ezt még senkivel sem csináltam.

- Ó, akkor szűz vagy? Remek. Engedd meg, hogy én vezesselek

be a szex rejtelmeibe. Mindent meg fogok mutatni, meg fogok

magyarázni.

Biztosan elpirultam, és ezt biztatásnak vette. Kézen

fogott, és bevitt a kabinjába. Levetkőztetett, és addig

gyömöszölt, amíg alkalmassá nem váltam a közösülésre.

Utána elgondolkozva feküdtem mellette. Érdekes,

fűszeres érzés volt, csak - hogy is mondjam csak - üres.

Hiányzott belőle Dorothy gyerekes kedvessége, hiányzott belőle

Roberta okossága, hiányzott belőle a szerelem.

Paula nem foglalkozott velem sokáig. Még több tucat férfi

várt arra, hogy lefeküdjön velük. De velem továbbra is

barátságos volt. Elvégre megkapta, amit akart. Tulajdonképpen

én is szerettem volna ilyen egyszerűen nézni a világra: éhesnek

lenni és jóllakni. De hogy lakhat jól az, aki nem a testi javakra

vágyik, hanem valami másra, szebbre, magasabb rendűre, arra,

ami emberré teszi az embert?

5. Múlik az élet

Múlik az idő, és mi öregszünk. Már régóta (hosszú évek óta)

nem írtam a naplómba, de hát kinek is írjam? Harminchat éves

voltam, amikor beszálltunk ebbe az űrállomásba, és talán már

hetven is lennék a Földön. Hogy pontosan mennyi vagyok, azt

elvileg egy számítógépes programmal tudnám kiszámíttatni,

amelyik a fedélzeti óra idejét képes átalakítani földi évekké,

hónapokká és napokká. Egyfajta számítógépes öröknaptárként

működik. De engem nem érdekel, mert én csak azt érzem, hogy

szaporodnak a ráncok az arcomon, és hogy megkopaszodtam.

Ez az igazi időmérő, nem a ketyerék. És érzem, hogy nagyon

megöregedtem.

A többiek is, akikkel együtt szálltunk fel. Már több tucat

gyerek is született, és hála a genetikusok figyelmének, közülük

eddig mindenki egészséges. Igaz, nehezen tudtuk rekonstruálni

a földi születés körülményeit. Itt nincsenek baktériumok,

amelyek törvényszerűen bekerülnek a csecsemők szervezetébe,

és amelyek hozzászoktatják őket a fertőzések elviseléséhez.

Néhány gyermekbetegséget sikerült szimulálni és rögtön meg is

gyógyítani, hogy a gyerekek némi immunitásra tehessenek

szert, de a gyakorlatban ez az egész rendszer nem működött.

Abban reménykedtünk, mint a szénanáthások. Hogy ha nincs

pollen, nem kapnak szénanáthát. De mi történik, ha egyszer egy

olyan járvány tör ki az űrállomáson, amire nem vagyunk

felkészülve?

A felszállásunk óta ötvenkét haláleset történt. Azaz

annyian haltak volna meg, ha hagyjuk. De még élve kellett őket

kidobni az űrbe (ott aztán pillanatok alatt meghaltak, ereik

szétrobbantak a vákuumtól). Egy ilyen osztott térben nem

engedhetjük meg, hogy akár egy percig is halottal utazzunk.

Kegyetlen dolog, de ennek így kell lennie. Egyszer majd én is így

végzem, tudom. Mert nincs más út.

* * *

Már megint éveket kihagytam a naplóvezetésben. Most is csak

azért írok, mert kiderült: az űrállomás utasainak egy új kihívással

is szembe kell nézniük. A társadalmi rendünket eleve

demokratikusra tervezték, amelyben mindenki megfelelően

védhette az egyéni érdekét, szabadon alakulhatnak

érdekcsoportok, de megvédik a kisebbséget is. Ez sokáig

kiválóan működött.

Sajnos egyszer csak az egyikünk, egy Frank Odu nevezetű,

kreol bőrű férfi, a nők kedvence, sőt, bálványa, egyre

népszerűbb kezdett lenni, mind többen adtak a véleményére.

Első lett az egyenlők között. Egyelőre ez nem okoz semmi

komolyabb zavart, senkinek semmi bántódása nem esett, de

van egy olyan érzésem, hogy a demokratikus rendünk nem fog

örökké tartani. Mintha máris kivételezések történnének - pozitív

és negatív értelemben is. Mi lesz velünk, ha ez a népszerű

ember, ez a tekintélyes ember egyszer csak egyeduralomra tör?

Sok értelme persze nem lenne, hiszen korlátozottak az

erőforrásaink, és nem lehet őket kumulálni, de furcsa látni, hogy

máris kezd elmozdulni az egyensúly. Odunak vannak barátai is,

és ebbe a körbe csak kevesen jutnak be. Nem mintha engem

nagyon érdekelne ez az újfajta társadalmi rétegződés, és mindig

is tartottam magam annyira, mint bárki más, csak nem tartom

nagyon egészségesnek ezeket a fejleményeket.

* * *

Sok idő telt el az utolsó bejegyzésem óta. Tizenhét újabb

haláleset. De kilenc születés is. Nagyjából egyensúlyban

vagyunk, bár a teherbe esett nők nem szülnek mindig

egészséges utódot, többen is elvetéltek. Ez riadalomra adott

okot, hiszen eleve egy ellenőrzött népesedési folyamatra

készültünk fel, és inkább a túlnépesedéstől tartottunk, mint a

lélekszám csökkenésétől. Úgy tűnik, a szervezetünk tiltakozik a

bezártság ellen. És ezen nem segítenek a futógépek, a

szoláriumok, a fedélzeti úszómedencék, sem a túlzásba vitt

szexuális aktivitás.

Én nagyon megöregedtem, nehezen látok, és nincs

étvágyam. Különben semmi bajom, legfeljebb csak az idegesít,

hogy már minden könyvet végigolvastam, minden filmet

megnéztem, sőt, amire nem számítottam korábban, már

minden nővel lefeküdtem. Kezd minden unalmassá válni. Az

ételek sem ízlenek.

Nem mindenki érez így, a fiatalokat legalább hajtja a

szexuális vágy, de mi öregek csak panaszkodunk egymásnak.

Hogy milyen is volt a Földön élni, a hegyeket mászni, a patakban

pecázni, vagy lovagolni, vonaton utazni, repülőgéppel repülni,

ejtőernyővel ugrani, vízisíelni. Akik jártunk ugyanazokban a

városokban, megpróbáltuk felidézni a látottakat, az utcákat,

áruházakat, múzeumokat. Nem érezzük magunkat rosszul, de a

szívünkből nem tudjuk kiűzni a honvágyat, a mi eredeti világunk,

az eredeti ( úgy éreztük: az igazi) életünk után.

A fiataloknak könnyebb dolguk volt, hiszen a földi életről

csak tőlünk hallottak történeteket, és valószínűleg el sem tudták

képzelni azokat. Olyan lehetett a számukra, mint amikor mi

hallgattuk gyerekkorunkban a meséket az óriásokról, törpékről,

sárkányokról és manókról. Mese, szöveg, ami mögött nincs

valóság, nincs semmi.

* * *

Már alig látok, és nehezen mozgok. Még a kezemet is nehezen

emelem. Semmi bajom nincs, de érzem, hogy fogy az erőm.

További ötven vagy hatvan eredeti Föld-lakó halt meg,

miközben összesen huszonheten születtek, és közülük is ketten

nem teljesen egészségesek. Sajnos, a pszichológusok és az

orvosok közül is sokan meghaltak, és úgy tűnik, hogy az új

orvosok nem sokat tudnak, és nem is motiváltak. Kelletlenül

segítenek, és ha valami nem sikerül, csak megvonják a vállukat.

A fedélzeti gyógyszertermelésben csak a legprimitívebb

hatóanyagokat sikerült előállítani, az eredeti készlet elfogyott, a

komolyabb betegeknek esélyük sincs a gyógyulásra.

* * *

Mi, öregek, már egyre kevesebben vagyunk. Nem tudom, hány

éves lennék a Földön, de lehet, hogy már száz. Azt hiszem, nincs

is értelme folytatnom ezt a naplót. Lényegében semmi sem

történik. Ha csak az nem, hogy Odut megválasztottuk a

legfelsőbb vezetőnknek, ő pedig kinevezett egy saját

titkárságot. Biztosan így jobb lesz, segít lerendezni a vitákat,

amelyek egyre gyakrabban robbantak ki közöttünk. Odunak, aki

már állandóan valamiféle koronában jár-kel, feleségei is vannak,

akik már elérhetetlenek a többi férfi számára, és van nyolc

gyermeke is, akik szebben öltözködnek, mint a többi gyerek.

Nem tudom, hova vezet ez, de remélem, hogy azért az

emberek közötti egyenlőség megmarad. Hogy a lényege

megmarad.

( Ádám jegyzete)

Ádám vagyok, egy második generációs android. Nehéz ezt

megmagyarázni, de megpróbálom.

Amikor a Szíriusz-lakók rábukkantak az Exodus nevű

űrállomásra, már senki sem volt rajta életben. És a halottak is

csak négyen voltak, a többiek valahogy eltűntek. Hogy hány száz

vagy ezer szíriuszi éve hánykolódott a világűr óceánjában, nem

tudjuk. Sikerült felnyitni a kabinokat, megvizsgálni minden

tartályt és elemezni minden leletet. Akkor találták meg a

gondosan elcsomagolt és leplombált DNS-mintákat is. A saját

fejlettségüknek köszönhetően aránylag gyorsan rájöttek, hogy

ezeket hogyan lehet felhasználni. Elhatározták, hogy az

érdekesség kedvéért életre keltenek egy embert. Ez voltam én.

A leírások és képek, filmek alapján rekonstruálni tudták az

emberi fajt, a viselkedésüket. Engem nem táplált anya, de

mindent megkaptam, amit egy csecsemőnek meg kellett kapnia,

kivéve az anyai gondoskodást. Illetve azt is megpróbálták

utánozni a gépi ringatással és bölcsődalokkal.

De látták, hogy egyedül nem vinném sokra, ezért életre

keltettek egy második példányt is, egy lányt. Valamilyen régi

könyv alapján engem Ádámnak neveztek el, a lányt pedig

Évának. És mi nőttünk, okosodtunk és tanultunk. A könyvek és

filmek segítségével megtanultunk olvasni és beszélni (bár aki

most az egykori Földről ide látogatna, bizonyára megütközne az

idegen akcentusunkon).

A Szíriusz-lakók türelmesen végignézték, ahogy

felnövünk, felserdülünk, és az elé sem támasztottak akadályt,

hogy gyerekeink legyenek. Hogy mi lesz velünk később, azt még

nem tudom, és én annyira még nem vagyok benne a szíriuszi

kultúrában, hogy ki tudnám találni, de mi élünk és jól vagyunk.

Lehet, hogy némileg mások lettünk, mint azok az ősemberek

voltak, amikor még megvolt a Föld, de azért életképesnek

érezzük magunkat.

Éva állapotos. Mindent átolvastam és megnéztem arról,

hogy hogy születik a baba, és azt hiszem, sikerülni fog. Rajtunk

múlik, hogy továbbél-e az emberi faj. Illetve annak szíriuszi

mutációja. Én bizakodom, és Éva is azt mondja, sikerülni fog.

Rajtunk múlik, hogy továbbél-e az emberi faj.

TARTALOM

2

Köszönetnyilvánítás

3

Az író ebédje

5

A túlélő

6

Családregény

7

Tolvajok

12

Romantikus történet

13

Időzavar

15

A véletlenek összjátéka

16

Sir Douglas nyomában

18

Az utolsó szó jogán

21

Az utolsó napon

25

Halála előtt

28

Lilike

32

Holnap vasárnap

34

Pikareszk

38

Közel a csillagokhoz

41

Isten hozott az Alvilágban

49

Novikov, avagy hogy mentettem meg Hirosimát

67

A félelemről

72

Müller

76

Egy hadifogoly kívánságai

82

Kihallgatás

84

Négyszemközt

87

Emberrablás

93

Életre-halálra

104 Téridő

106 Éberen

113 Időutazás

115 Miszter Vízjel

119 Élnek-e értelmes lények a Marson kívül?

124 Átfedés

129 Egy J nevű egyén

138 Kávészünet

139 Kérdez a gyerek

141 A mo nyelv

145 A Gellért-hegyi szatír

148 Két fotó szerelme

149 Véletlen találkozás

151 Casanova Lite

154 A világ leghosszabb előjátéka

157 Taxi

161 Kaland a villamoson

162 Egymásnak teremtve

167 Püntyike

169 Hűvös reggel

170 Csöng a telefon

176 Én vagyok a Világ

179 Visszatekintve

182 Exodus