Date: 2019-08-14T22:00:00+00:00
Description: Előzetes megjelenés
Publisher: Author

Mándy Gábor

Happyland, avagy a kommunizmus

UUID: e61ad0d8-b852-11e9-8965-1166c27e52f1

This ebook was created with StreetLib Write
http://write.streetlib.com

-->

TARTALOM

- 1. Az előzmények

- 2. A tesztek

- 3. Otthonteremtés

- 4. A megnyitó

- 5. A közgyűlés

- 6. A sajtóvisszhang

- 7. A jövőről

- EPILÓGUS

1. Az előzmények

– Értem, hogyne érteném – mondta a férfi. De nem igazán értette.

– Gondolja csak végig! – mondta a nő. – Hova vezet ez a mindenáron való fejlődés? Elpusztul a Föld, és kipusztul az emberiség.

– Igen, igen, sokan mondják ugyanezt. De mi mást tehetnénk? A fejlődésnek egyetlen útja van: a további műszaki fejlődés, a számítógépek, a mobil kommunikáció, a robotok.

– Na jó, akkor kezdjük elölről!

Ideje bemutatnunk a beszélgetés két részvevőjét.

A férfi Igor Vasziljevics Kromorov, a nyizsnyij-novgorodi pártbizottság egykori fiatal vezető munkatársa, aki jó időben volt jó helyen. Egy rendkívül fontos értesülés birtokába jutott, és volt annyi esze, hogy ezt az előnyt a maga javára kamatoztassa. Rövid idő múlva már egy privatizált olajipari nagyvállalat főrészvényeseként tűnt fel, és akkora magánvagyonra tett szert, hogy egy közép-európai kis állam költségvetése is megirigyelhetné volna. Oroszországban számos nagy karrier indult hasonló módon. Ezek az oligarchák aztán osztozkodtak a piacon, a hatalmon, szövetkeztek az alvilággal, magánhadseregeket tartottak fenn, és egymással is gyakorta leszámoltak. Kromorovval nem ez történt. Összetalálkozott valakivel, és ez a találkozás élete végéig megszabta a cselekedeteit.

Az orosz olajipari lobby világszerte elismert vezető személyiségeként vett részt egy texasi nemzetközi konferencián, ahol is lecsapott rá a végzet. A végzetet úgy hívták, hogy Julia Hawking. Ő a társalgás női szereplője. A hölgytől nemrég vált el a szintén kőgazdag olajmágnás, Martin Bradley, és nem kevés pénzt fizetett neki kárpótlásul. Így megy ez Amerikában.

A lényeg az, hogy ketten jelentős anyagi erővel rendelkeztek. Juliáról tudni kell, hogy Los Angelesben, az UCLA egyetemen végzett, szexuálszociológia szakon, és azon a vidéken, illetve ebben a temában számos befolyásos barátja volt. A nyugati part értelmisége meglehetősen nyitott gondolkodású (úgy is mondhatnánk, hogy excentrikus alakok).

Julia nagyon vonzó, amellett energikus fiatal nő volt, és rögtön meglátta Igorban a megfelelő partnert. Megismerni és elcsavarni a fejét néhány óra műve volt, és amikor ágyba kerültek, az orosz milliárdos elbűvölve hallgatta a hölgy szavait, amelyek mélyen beleivódtak.

– Szóval, mit érünk a sok pénzzel, ha látjuk, hogy a világ közben tönkremegy? Hiába van nagy vagyonunk, nem élünk boldogan – mondta Julia.

– Jó, jó, de mit tehetnénk? A pénz alapvető tényező a modern világban – érvelt Igor.

– Persze, persze. De mit érsz vele? Te sem vagy boldog, a világ nagyobbik részén pedig éheznek az emberek, miközben dolgoznak látástól vakulásig.

– Értem, és egyet is értek. De mit tehetnénk mi?

– Először is tisztában kell lennünk azzal, hogy milyen folyamatok zajlanak a világban, és hogy nekünk mi a szerepünk benne. Tudod, mit? Nemrég olvastam egy nagyon érdekes könyvet Daniel Quinntől, az Izmaelt.

– Izmael? Hallottam róla. Valami gorilla szerepel benne.

– Igen. Őt hívják Izmaelnek. De voltaképpen nem is regény, hanem olyan, mint egy Szokratész-dialógus.

– Szokratész?

– Ja, biztosan nem tanultátok komszomolista korodban – vigyorgott Julia. – Görög filozófus volt, Pláton szövegeiben maradtak fenn a tanításai. A lényeg az, ahogy ez a gorilla végigveszi az emberek kialakulását és fejlődését, és megmutatja, hogy hol tévesztettünk utat.

– És hol?

– Amikor az ember elhatározta, hogy más, mint az összes többi élőlény, a világot is az ő érdekében teremtették, ő a végtermék, akinek az a dolga, hogy meghódítsa az egész világot. És kiderül, hogy közben az egész világot elpusztítja. Jobb lett volna megmaradni természeti népnek.

– Jobb lett volna megmaradni természeti népnek? És mi a véleménye ennek az okos gorillának arról a hatalmas műszaki fejlődésről, ami az utóbbi évszázadokban lezajlott?

– Végső soron értelmetlen volt. Több volt a kára, mint a haszna. Ez a véleménye.

– Ezzel nem értek egyet – mondta Igor, és izgatottan fészkelődött a székén. – Gondolj az automata gépsorokra, amelyek révén a termékek ára rohamosan csökkent. Gondolj a robotokra, amelyek már szinte mindent ember nélkül elő tudnak állítani!

– Igen, a robotok. Ez nem szerepel a könyvben. De mondd meg nekem, hogy ha mindent a robotok állítanak elő, ember nélkül, akkor ki kap fizetést?

– Egy-két szakember, akik beállítják a robotokat, és kijavítják azokat a példányokat, amelyek elromlottak. Ettől olyan magas a termelékenység.

– És akinek a bérét megspórolták, azok mit kapnak?

– Talán segélyt. Vagy más foglalkozás után néznek.

– De a segélyből nem tudják megvásárolni a robotok által előállított árukat. És előbb-utóbb ezeket a más foglalkozásokat is automatizálják. Már a masszírozásra is gépeket használnak.

– Lehet. De mit akarsz ezzel mondani?

– Azt, hogy ha nincs fizetőképes kereslet, akkor kinek termelnek azok a robotok? Kik veszik meg az árukat? Talán majd a vásárló robotok?

Igor egy darabig hallgatott.

– Szerintem a kapitalista túltermelésnek semi értelme sincs – folytatta Julia. – Annak lenne értelme, ha olyan árukat gyártanánk, amikre szükség van. És csak azokat. Így a robotok termelése alapjáratra csökkenne, és nem kellene reklámkampány sem, hanem csak ésszerűség. A gyártásban és a vásárlásban is.

– De így az egész emberi civilizáció összeomlik! – tiltakozott Igor.

– Nem omlik össze, csak egyszerűsödik. Emberi mértékre szorul vissza. Van annyi termék és élelmiszer, amivel el lehetne látni a föld egész népességét. Ezzel kellene megelégedni. A túlszaporulatot csak a fejlett országok segélyeivel lehet ellátni, de ha van mit enni, tovább nő a szaporulat. Ez egy bűvös kör, amiből így lehetetlen kitörni.

– Szóval ne segélyezzük a fejlődő világot, hogy még jobban éhezzenek, és így essen vissza a szaporulat? Emberséges ötlet, nem mondom – jegyezte meg Igor.

– Nincs más mód – válaszolt Julia. – A brazíliai esőerdőkben a lakosság összhangban van a környezet eltartó képességével. Úgy látszik, ők a bölcsebbek. Ők nem veszélyeztetik a Földet. Persze nekik semmilyen Isten nem parancsolta meg, hogy “szaporodjatok, és népesítsétek be a Földet”.

– Nem lenne egyszerűbb, ha a vallási vezetők kijelentenék, hogy a Föld benépesítése megtörtént, most már az a cél, hogy a meglévő emberek jobban és szebben éljenek?

– Persze. De ehhez minimum kellene egy új próféta. Arra pedig elég kicsi az esély.

Így vitatkozgattak, napokon, heteken át. De lassan kialakult egy közös álláspont. Azaz Juliának sikerült meggyőznie Igort. Az okos szavak mellett Julia női varázsának is köszönhető, hogy végül az orosz olajmilliárdos már teljes szívvel támogatta Julia álláspontját az emberiség jövőjét illetően.

Egyszer Julia nagy partit rendezett a saját ranchán, és erre Igort is elhívta. Sok érdekes és hires ember volt jelen, köztük zenészek, színészek, filmrendezők és írók. A téma az emberi szabadság volt, mindenki erről fejtette ki a véleményét. Felvetődött a múlt század hatvanas éveiben indult, de kudarcnak bizonyuló hippi-mozgalom, a kábítószerfogyasztás, a szexuális forradalom és sok más téma.

Mindenki egyetértett abban, hogy a modern világ emberének a lehető legnagyobb szabadságra van szüksége ahhoz, hogy kiteljesedhessen. Mindenféle diktatúra vagy begyepesedett előítélet nélkül, a kreativitás tiszteletben tartásával és elősegítésével. És ehhez nem ártana egy kicsit visszatalálni ahhoz, ami a múltban már működött.

– Az állatok sokkal boldogabbak, mint az emberek – mondta egy filozófus. – Amire szükségük van, megszerzik, és amit nem tudnak megszerezni, amiatt nem búslakodnak. Csak az ember vágyik olyasmire, amit pllanatnyilag nem érhet el. És ha sikerült elérnie, akkor rögtön még nagyobb dolgokra vágyik, és azokat sem tudja elérni egy ideig. Az emberi élet tragédiája a pillanatnyilag elérhetetlen dolgok iránti szüntelen vágyakozás.

– De az állatok sem szabadok, egy ketrecben élnek – mondott ellent egy egyetemi porofesszor. – Igen, még a vadon élő állatok is. Megvan a saját területük, amit nem hagyhatnak el, a táplálékuk is elfogy néha, és akkor vagy elvándorolnak, vagy elpusztulnak. Ezt tekinted boldog életnek?

Julia is kifejtette a véleményét: – A két élethelyzet között összhangot lehet teremteni. Az ember olyan állat, amely a céljait mások rovására, az egész élővilág rovására próbálja elérni. Amit fejlődésnek tekintünk, például a technika fejlődésének, az valójában az összes többi faj kiszorítása, az életlehetőségeik elvétele. De miért van egyáltalán szükség fejlődésre? Nem az lenne a mi érdekünk is, hogy megállapodjunk, és olyan összhangban éljünk a többi fajjal, ami mindannyiunk számára előnyös?

– Úgy érted, hogy az ember is éljen úgy, mint az állatok? – kérdezte egy filmrendező. – Ez már nem megy. Akinek van autója, motorcsónakja vagy magánrepülőgépe, az már nem akar fára mászni.

– De hátha sokan örülnének annak, ha nem kellene a futószalag mellett dolgozniuk, a földeken hajlonganiuk ahhoz, hogy egy évben két hétig egy tengerparton süttethessék a hasukat – mondta egy fotós. – Ismeritek azt az alapviccet, hogy két pasas horgászik egymás mellett egy Csendes- óceáni szigeten, egy amerikai tőzsdeigazgató és egy helybeli paraszt. Az amerikai azzal dicsekszik, hogy egész évben keményen dolgozik, de lám, meg is van a jutalma, mert összegyűjtött egy csomó pénzt, eljött ide, és most gondtalanul pecázik. A helybeli erre azt mondja, hogy ő meg csak úgy ül és pecázik. A végeredmény ugyanaz.

Ezen nagyot nevettek, de egy kicsit el is gondolkoztak. – Bizony, néha szeretnék én is egy ilyen helyen lakni. Nincs lapzárta, nincs házrészlet, banki adósság, és azt csinálod, amit mindig is akartál – fejezte be a fotós.

Igor nem nagyon avatkozott bele az ilyen beszélgetésekbe, de a véleménye lassan kezdett megváltozni. Bizony, a feszült oroszországi oligarcha-háborúk után neki is jól esne egy kis pihenés. Mielőtt belépett a pártapparátusba, szeretett olvasni és énekelni. Julia hatására most felelevenedtek benne ezek az elfojtott vágyak. Egyre inkább a nő hatása alá került. Amikor Julia felvázolt egy tervet, arról, hogy a legjobb lenne, ha ketten egy távoli szigetre költöznének, és ott élnék le a hátralévő éveiket, akkor komolyan kezdett gondolkozni a dolgon.

Felmérte, hogy kettőjüknek mennyi tőkéjük van, egy év alatt mennyi pénzt tudnának belőle úgy kivenni, hogy az alaptőke változatlan maradjon, vagy legalább ne apadjon el. Osztott-szorzott, utánanézett, érdeklődött, árajánlatokat kért, és a végén azt mondta Juliának, hogy megtalálta az ideális szigetet. A Karibi tengeren, a Grenadine-szigetek egyik jeltelen darabja. Kicsi, mindössze egy négyzetkilométernyi földdarab, a növényzete sokoldalú, helyi gazdálkodásra alkalmas, a klímája miatt fűteni nem is kell, és az ára is elfogadható. Julia tapsolt örömében, amikor kiderült, hogy az ötletét Igor mennyire komolyan vette. Ettől kezdve már úgy érezte, hogy ketten egy életre társakká váltak.

Igor két héten át telefonált, tárgyalt, pénzeket utalt át különféle számlákra, és még abban az évben övék lett a lakatlan sziget.

De csak ekkor fordult komolyra a projekt. Kik lakjanak a szigeten? Kettesben túlságosan unalmas lenne, és veszélyes is.

Ekkor vette elő Julia a tervét egy baráti kommuna létesítésére. Azt akarta, hogy hasonló gondolkodású emberekkel lakjanak együtt, akikkel megértik egymást. Írt az egyetemi ismerőseinek, és megállapodtak egy találkozóban, amelyen megvitatják a részleteket, és mindenki eldöntheti, hogy részt vesz-e a nagy kalandban. Igor mindennel egyetértett. Saját egyetemista és ifjúsági mozgalmi múltjából még emlékezett a kommunista társadalom eszméjére, és ellentétben sok kortársával, ő elhitte, hogy létezhet egy ilyen, egyenlőségen alapuló, kizsákmányolás nélküli közösség.

Így tehát kettőjük gondolataiban három eszmény keveredett: a természet védelme, a robotizáció kárvallottjainak felkarolása és a kizsákmányolás nélküli közösség kipróbálása. Kis léptékben, egy szigeten, azzal a lehetőséggel, hogy ha bármely okból nem válik be, akkor még mindig könnyen vissza tudjanak illeszkedni a saját régi körülményeik közé, és legfeljebb valamikor később próbálják meg újra, miután rájöttek, hogy mi volt a kudarc oka.

Igyekeztek mindent megtervezni. Hány ember tudna ott élni? Milyen korosztályok? Jöjjenek-e kisgyerekek is? Kik ne jöjjenek? Hol fognak lakni, milyen körülmények között? Kik dolgozzanak és mennyit? Csak saját célra termeljenek, vagy exportra is? Az utóbbi esetben milyen áruért milyen árukat kaphatnának a külvilágtól? Mit vigyenek magukkal a civilizáció áldásai közül, és miről érdemes végérvényesen lemondaniuk? Mi mindennel foglalkozhatnak majd a megnövekedett szabadidejükben? Milyen legyen a döntéshozatal, milyen az érdekképviselet? Hogyan tarthatják a kapcsolatot a külvilággal?

Minden lényeges dolgot kigondoltak, és elkezdődhetett a szervezés. Az elején bizony nagy szükség volt Igor pénzére. Építőanyagokat vásároltak és szállíttattak a szigetre, bungalók épültek, vízvezeték és szennyvíz-csatornarendszer, áramtermelő berendezéseket hoztak, és felállítottak egy műholdas távközlési állomást is.

Az első esztendő az építéssel telt, de az építők közül többen csatlakoztak a kommunához is, és elhatározták, hogy ott fogmal élni (főleg a család nélküli fiatalemberek). Julia átgondolta, hogy hány és milyen orvosra és ápolóra, gyógyszerészre van szükség, azonkívül hány pedagógusra, agrármérnökre és egyéb szakemberekre. Az induló létszám 48 fő lett, ebből 21 férfi, 18 nő és kilenc gyerek. A felnőttek közül 16 Julia személyes ismerőse volt az egyetemről, de Igor is meghívta egyik régi főiskolai társát, Alekszejt, akivel annak idején együtt kerültek az apparátusba is. A későbbiek során bővülhet a kör, az ideális népességet száz-százhúsz közé tették.

A települést Igor szerelmi elvakultságában először Julia's Paradise-nak akarta elnevezni, de ezt a partnere Boldogföldnek, Happylandnek keresztelte át. Igaz, hogy a maga módján Paradicsom is volt, de szerényebben hangzott a Happyland elnevezés. És teljesen rá is szolgált erre a névre, hiszen azokat hívták oda, akik boldogan akartak élni.

November végén volt a “bejárás”, ekkor érkeztek meg a kiválasztottak, egyelőre csak hogy körülnézzenek. Mindennel meg voltak elégedve, de négyen nem tudtak még dönteni. Túl sok üzleti elkötelezettségük volt még odahaza, és sajnáltak volna mindent ott hagyni. A döntő kérdés az volt, hogy le tudnának-e mondani a személyes vagyonuk használatáról. Azt persze nem veszítenék el, a közösbe sem kell beadniuk, de a szigeten nem használhatnák. Az otthon hagyott pénznek két felhasználási lehetősége lenne: ha úgy döntenek, hogy visszaköltöznek, akkor ne kelljen a nulláról kezdeni mindent, valamint ha megbetegszenek, és ragaszkodnak a megszokott magas színvonalú ellátáshoz, akkor a régi lakóhelyükön kezeltethessék magukat.

Bizony, az egészségügy ennek az egész vállalkozásnak a kritikus eleme volt. Ha gondtalanul élnek és olcsón, akkor a szigeten nem engedhetik meg maguknak a magas szintű orvosi ellátást. Drága berendezésekre, jól felszerelt műtőkre nincs pénz, és egy komplett kórház személyzetét sem tudnák megfelelően összeválogatni. Igaz, hogy a gondtalan és vidám élet jóval kevesebb stresszt okoz, de ha mégis beüt a baj, akkor vagy vissza kell költözniük, vagy bele kell nyugodniuk, hogy gyógyítás helyett csak fájdalomcsillapításra számíthatnak, valamint némi együttérzésre. Aki megbetegedett, az vagy a gyógyulás természetes (és alacsony hatékonyságú) módját választja (gyógyfüvek, diéta, gyógytorna stb.) vagy visszautazik a régi országába, kiveszi a tartalék pénzét, és orvosi kezelésre költi azt egy jól felszerelt kórházban. A rákkal és egyéb súlyos, nehezen gyógyítható betegségekkel kapcsolatban az illetőnek választania kell: vagy visszaköltözik és vállalja a nagyon drága kúrát (a gyógyulás némi reményével), vagy belenyugszik, és a szigeten legfeljebb a kábítószeres fájdalomcsillapítással várja ki a véget. Amikor Happylandet megalakították, a szigetlakók átlagéletkora 40 év körül volt. Negyven év már egy elfogadható kor, ha az életet megfelelően kitöltik az örömök.

Akik a későbbiekben elköltöztek (a beilleszkedés zavarai miatt, illetve gyógyulás reményében), szinte kivétel nélkül a visszailleszkedés nehézségeiről számoltak be. Mert a szigeti életmód maga is olyan, mint a kábítószer. A teljes szabadságot, a munka önkéntességét, a szabad érzelmi és érzéki kapcsolatokat nagyon meg lehet szokni. Aki hozzászokott az egyszerű és szellős ruhadarabokhoz, annak nevetséges és terhes lesz újra ruhákat vásárolni, a pillanatnyi divatőrületek szerint. És aki megelégedett a primitív életformával, annak nehéz lesz újra nagyobb ingatlanra, kerti medencére, drága sportkocsira gyűjteni. Nem is beszélve arról, hogy gyakran azért dolgozunk, hogy ki tudjuk fizetni az autó részleteit, el tudjunk jutni egy távoli országba, vagy hogy meg tudjuk vásárolni azt, ami a szomszédunknak már megvan. A gyerek főiskolai taníttatására önmagában rámehet egy egész életen át gyűjtött vagyon. De a tekintélyes diplomákra is csak azért van szükség, hogy a birtokosa egy megfelelő munkahelyre kerülhessen, ahol aztán élete végéig nem tud kiugrani a mókuskerékből.

De térjünk vissza a „bejáráshoz” és az ismerkedési partihoz. Ez azokat is összehozta, akik korábban nem ismerték egymást. Néhány pár is kialakult, ezek megállapodtak abban, hogy egymás között is tartják a kapcsolatot, és ha lehet, egyszerre érkeznek majd.

A következő év tavaszára beszélték meg a hivatalos megnyitót. Addig mindenkinek lesz ideje eldönteni, hogy hajlandó-e minden luxus nélkül ide költözni és részt venni ennek az újfajta, minimalista közösségnek az életében.

Nagy búcsúzkodás következett. Amikor az utolsó vendég is eltávozott, az alapítók magukra maradtak. Ekkor már az építők is hazautaztak, azok is, akik úgy döntöttek, hogy jövőre visszajönnek.

Julia és Igor kiültek a partra, Julia a férfi vállára hajtotta a fejét, és azt mondta: – Ugye, sikerülni fog?

– Eddig még minden sikerült, amibe belefogtam – mondta Igor. – És most már nem is egyedül kell csinálnom, hanem veled együtt, szívem. Te pedig nagy segítség vagy.

Julia elmosolyodott. – Ezt meg kell ünnepelnünk. Menjünk be, és ünnepeljük meg!

És megünnepelték.

2. A tesztek

Az alapítók először csak az ismerősök körében népszerűsítették a kommuna ötletét (Julia sok szabad gondolkodású tanítványa fejezte ki érdeklődését), de nem fogadhattak be mindenkit. A jelentkezőknek egy alapos tesztet kellett kitölteniük, és Julia egyenként elbeszélgetett velük. (A teszt kitöltése a világhálón történt, az elbeszélgetés pedig videós telefonon.)

Ezek a tesztek meglehetősen szigorúak voltak. Elsősorban is az együttműködési készséget vizsgálták, mert nem akarták, hogy valamilyen veszekedés, rivalizálás tönkretegye a formálódó közösséget. Nem juthattak be a szenvedélybetegek (az alkoholisták, a dohányosok, a játékszenvedély rabjai). A férfiak közül különösen sokan hullottak ki a rostán az agresszivitásuk miatt.

Legelőször a pszichopatákat és a törtetőket szűrték ki (ha mindenki egyenlő, hogyan is lehetne törtetni, karriert építeni?), aztán azokat is, akiknek túl magas volt a tesztoszteron szintje (hiszen ez gyakran vezet agresszióhoz és tetlegességhez). Volt egy teszt az empátia mérésére (nem okozott meglepetést, hogy ezen a téren a nők jóval magasabb értékeket értek el). Vizsgálták a jelentkezőket a monogámia–poligámia skálán is (semmiképp sem akarták, hogy a férfiak összevesszenek a nőkön vagy fordítva). A konformizmus–nonkonformizmus teszt is fontos volt, hiszen nem mentek volna sokra olyan emberekkel, akik egyetlen érve abból áll, hogy “ezt nem így szokták csinálni”. Ehhez az együtt élési kísérlethez minden értelmetlen beidegződéstől meg kellett szabadulni.

Azt is tudni akarták, hogy ki mihez ért. Elvileg mindenki önként dolgozott, senkit semmire nem lehetett kötelezni, de ha valamilyen speciális munka akadt, szerettek volna rá szakembert megkérni. (Ezek voltak a legkeresettebb foglalkozások: orvos, ápoló, gépészmérnök, villanyszerelő, asztalos, könyvelő, gyógymasszőr, raktáros, fodrász, műszerész, számítógépes rendszergazda. Aki ilyen szakmát írt be, az bizton számíthatott rá, hogy a szaktudását igénybe veszik.)

A szigetre érkezéskor újabb alapos vizsgálat következett. (Eddig több férfit erőszakoskodás, illetve molesztálás miatt zártak ki, a nők között főleg a féltékenység és a hisztéria volt a leggyakoribb ok. Az is többször előfordult, hogy a még otthon kitöltendő írásbeli tesztekre hamis válaszokat adtak, és csak a szigetre érkezéskor derült ki, hogy az illető nem alkalmas erre a fajta együtt élésre. Megesett, hogy ez egyszerű félreértésből származott, de olyanok is voltak, akik a kaland kedvéért szándékosan meghamisították az adataikat vagy a véleményüket.)

Az előkészítő szakaszban megfogalmazták a legfontosabb szabályt: "ne zavarj másokat". Ez azt jelentette, hogy a cselekedeteinkkel nem szabad senkinek a terhére lenni. A mások érdekeit persze nehéz pontosan körülhatárolni (például a tolvajnak más az érdeke, mint annak, akitől lop), de e tekintetben a józan észre hagyatkoztak. Ha előfordulnának véleményeltérések, abban a szigeten működő döntőbizottság dönt. És ha még ez sem hozna megfelelő eredményt, akkor ultima ratióként ott van a két tulajdonos vétójoga. De remélték, hogy eddig nem fajulnak el a dolgok.

Fontos az is, hogy senki se akarjon a többiek rovására előbbre jutni. A meggazdagodásnak eleve határt szab, hogy a rendelkezésre álló összegből mindenki egyenlő módon részesedik, mégpedig természetben. Ingyen laknak és táplálkoznak. A divatot kiküszöbölték. Itt nem lesz divatbemutató, mindenki a feladatokhoz illő, helyben készült ruhadarabokat hordja.

A jelentkezők megtarthatják az otthoni vagyonukat, de csak tartaléknak, a szigeten nem használhatják fel. Nem is lenne hol. Happylanden nem voltak sem bevásárló központok, sem szaküzletek, csak egy közös raktár, ahonnan mindenki annyit vételezhetett, amennyire szüksége volt. A pazarlást nem nézték jó szemmel, de az ételből, ruhából és egyéb eszközökből mindenki megkapta, ami kellett. Természetesen bank sem volt. Bankügyeiket ugyan az interneten is intézhették volna, de a tranzakciók csak a külvilágot érinthették. Miután a szigeten nem volt piacgazdaság, pénzre sem volt szükség.

Meg kell említeni, hogy a kommuna hivatalos megnyitóján kívül semmilyen nyilvános eseményt nem szerveztek. A hírverés nem minden kezdeményezésnek tesz jót, Igor és Julia úgy gondolták, hogy a továbbiakban elegendő lesz egy internetes portál, hogy valóságos adatokkal és vizuális élményekkel lássák el azokat, akik esetleg érdeklődhetnek ez iránt a rendkívüli életforma iránt. (Egy-két interjú és riport már az elejétől megjelent a lapokban, és szükség is volt rá, hogy az érdeklődők tudomást szerezzenek a rendhagyó együtt élési projektről, de azt el akarták kerülni, hogy szélsőségként, extremitásként mutassák be őket.)

Így tehát viszonylag kevesen tudtak a különleges szigetről és funkciójáról, de a hire gyorsan terjedt, elsősorban a szabad gondolkodásúak és az ipari életformával elégedetlenek körében. Úgy érezték, hogy ott valami olyan történik, amelynek később még nagy kihatása lehet a jövőbeli életre, és talán még arra is alkalmas, hogy megmentse a Földet.

3. Otthonteremtés

Akik legelőször érkeztek, még az ünnepélyes megnyitó előtt hozzáláthattak az új otthonuk kialakításához. Rendbe hozták a bungalókat, kitakarították a közös területeket, játszóteret építettek a gyerekeknek, futballpályát és röplabdapályát a felnőtteknek, kialakítottak egy kerékpáros zónát, és beüzemelték a víz- és áramellátó rendszereket. Bár Igor jónéhány robotot is beszerzett, a gazdálkodásuk középpontjában a saját erővel végzett, gyakran fizikai tevékenységek álltak. Hűtőgépet is csak korlátozottan használtak. Ha valakinek szüksége volt hideg italra, az italos palackot vizes lepedőbe csavarta, és hagyta, hogy a párolgás lehűtse.

Kialakították a mezőgazdasági tereket, és elvetették a magokat, fákat és bokrokat ültettek. Banánfák voltak a szigeten, ezek tervszerű használatában is megállapodtak. Megállapították, hogy mit tudnak helyben előállítani, és miben szorulnak importra. Természetesen csak az alapvető termékeket vették számításba, a luxuscikkekre nem akartak költeni. Volt teaültetvény, kávécserje, bab és burgonya is, de a rizsről például lemondtak. A szigeten alig voltak vadon élő állatok (kivétel volt a nyúl és valamiféle pocok), de hozattak néhány tucat kecskét, disznót és baromfit. Így a tejhez, húshoz és a tojáshoz is hozzá tudtak jutni további behozatal nélkül.

Az áramtermelést is vegyes technikával oldották meg. Volt egy nagy kiterjedésű napelem blokk, volt pár szélerőmű, de ezen kívül még egy szárazmalmot is felállítottak, arra a célra, hogy az erős férfiak saját maguk is tudjanak áramot termelni. A számítógépek üzemeltetéséhez áramfejlesztő kerékpárokat is beszereztek. Egy testedző terem is működött, a kondibiciklik ugyanígy termeltek áramot. A fel nem használt áramot lendkerékhez hasonló szerkezetekkel konzerválták. Semmi sem mehetett veszendőbe.

A szárazfölddel való kapcsolatot egy vitorláshajó teremtette meg (ezt egy amerikai árverésen szerezte meg Kromorov), de a sürgős feladatokra (például a vízből való mentésre vagy a súlyos betegek kórházba szállítására) egy motorcsónakot is igénybe vettek. Happylandnek természetesen nem volt saját leszállópálya, el sem fért volna rajta, ehelyett a Grenadine-szigetek repülőterét használták.

Külön iskolát nem építettek, de az oktatás céljára rendelkezésre állt egy nagyobb terem. A legtöbb esetben a szabadban tartották az órákat. Kötelező tantárgyak nem voltak, de mindent megtanítottak, ami érdekelte a tanulókat – a környezettől a fizikán és biológián keresztül a Világmindenség titkaiig.

Az oktatás rendszerét Paula Bender, az egyik német Waldorf-iskola volt munkatársa dolgozta ki. Gyakran sétálgattak a természetben, és amit láttak, arról azonnal mindent megtudhattak. Nem a tanterv, hanem a személyes élményeik alapján tanultak. És ez volt a hatékonyabb tanulás, hiszen a tanultak létező hiányt töltöttek be az agyukban, a válaszok igazi kérdésekre feleltek, ezeket pedig sokkal természetesebb és könnyebb megjegyezni, mintha érdeklődés nélkül magoltak volna. A gyerekeket mindekelőtt a saját természeti környezetük érdekelte, a helyi állatok és növények. Amikor meg akartak tudni valamit arról, hogy mitől forr a víz, miből lesznek a felhők, hogyan görbül a látóhatár, Paulától érthető és frappáns válaszokat kaptak.

A gazdálkodás lényegében önkéntes tevékenység volt, testmozgás, kreativitás, és amit mindenkinek el kellett végezni, azt is igyekeztek játékossá és jó hangulatúvá változtatni. Különféle létesítményeket és utakat építettek, parkokat, játszótereket alakítottak ki. A munkálatokat az építési bizottság koordinálta, és ezen belül minden projektre létrehoztak egy saját irányító csapatot. A munkákra való jelentkezés önkéntes volt, de a jelentkezőknek már szigorúan és fegyelmezetten kellett ellátni a vállalásaikat, az önkéntes szakemberek utasításainak megfelelően. A farm fő tevékenysége a zöldség- és gyümölécstermesztés volt, és büszkék voltak rá, hogy csaknem teljesen kielégítették a sziget igényét.

Ez a fajta munka egyáltalán nem volt teher. Megadta a szigetlakóknak azt az érzést, hogy hozzájárulnak a közös jóhoz, az itt létüknek haszna van a többiek számára is. Amellett ez is csökkentette a fenntartási költségeket. A bankban elhelyezett alaptőkéhez csak akkor nyúltak, ha múlhatatlanul szükség volt rá. A mindennapi kiadásokra elegendőek voltak a kamatok. (Ne felejtsük el, hogy két milliárdos összevont vagyonáról beszélünk.)

A ruhájuk egyforma volt: egy egyszerű köntös, férfiaknak és nőknek ugyanolyan. A kedvező klímának hála gyakran jártak ruha nélkül. Aki a beköltözéskor magával hozta a ruhatárát, az nyugdtan hordhatta, de új ruhadarabokat nem importáltak. Olcsó vásznakat vettek, és a köntösöket helyben varrták meg. De a helyi szövésre is történtek kísérletek.

Magától értetődik, hogy volt könyvtár. Ide mindenki berakta az otthonról elhozott kedvenc könyveit, és a havi pénzkeret terhére sok új könyvet is beszereztek. (Viszont elemi iskolai tankönyvek nem voltak. Mindenki megpróbálta a tanulnivalókat már az órán és a foglalkozásokon megérteni. És amit megértettek, azt már nem kellett bemagolni.) Mivel egyelőre kevés volt a gyerek, megengedhették maguknak azt a luxust, hogy mindenkinek saját tanítója legyen. Persze csoportos foglalkozások is voltak, ezek kellettek a közösségi viselkedés, a közösségi értékek elsajátításához, és átsegítették a kicsiket a nemiséggel való találkozásuk esetleges zavarain. És úgy látszik, hogy betöltötték a szerepüket, mert mindegyik gyerek jókedvűnek látszott. Annyit viszont meg kell jegyeznünk, hogy a szex maga nem számított tabunak. Még a gyerekek is láthattak mindent, testközelből. A nemiség az élet része – gondolták a szigetlakók –, és normális ember nem viszi túlzásba. Amennyi élvezetre és inspirációra szüksége van, annyi jár is neki, utána meg úgyis megunja.

A számítógéphez és a világhálóhoz való hozzáférés is természetes volt, minden szobában volt egy vagy két számítógép, interneteléréssel. Így a szigeten való élet nem jelentett elzártságot a világtól. Legfeljebb azt kell megemlítenünk, hogy a más országokban lezajló politikai események (beleértve a saját óhazájukat is) már elvesztették a korábbi jelentőségüket. A saját életükre és viszonyaikra összpontosították figyelmüket, és élvezték, hogy szabadon élhetnek. Olyan szabadságban, amit korábban el sem tudtak volna képzelni.

A gazdaság nem volt nagy, de megfelelő méretű a helyi igények ellátására. Volt egy banánfákkal teli kert, volt cukornád-ültetvény, és babot is termesztettek. Egy elkerített részen voltak csirkék és kecskék is. A férfiak halásztak, a nők kertészkedtek, a gyerekek játszottak, a kutyák rohangáltak.

A külvilággal annak a vitorlásnak a révén tartották a kapcsolatot, amelyik a városból ide hozta a látogatókat. Hetente egyszer mentek új készletért, ekkor juttatták el a saját termékeiket is a piacra. A szigetlakók részt vettek a pakolásban, kicsomagolásban és raktározásban. A férfiak biztatták egymást, és láthatóan senkinek sem esett nehezére ez az elfoglaltság.

Néhányan rajzolgattak és festegettek. A műveikből időnként tárlatot rendeztek, ezt a kiállítást a látogatóknak is megmutatták. Voltak képek a virágokról, a végtelen tengerről, a felhőkről is. És nagyon szépek, nagyon kifejezők voltak. Az amatőr alkotások mellett jó pár profi festmény is volt. Sok kép sokféle stílusban, egymás mellett. Látszott, hogy a képeket mindenki jó kedvében készítette. És ezen a szinten már lényegtelen az amatőr és a profi közötti különbség.

Működött egy hímző kör, voltak, akik nádból vagy sásból fontak különböző használati és dísztárgyakat, továbbá volt táncoktatás és össztánc.

A sportágak közül a foci és a tollaslabdázás volt a legnépszerűbb, de sokan voltak a röplabdapályán és a pingpongasztalok körül is.

A terepfutás, úszás, könnyűbúvárkodás és vitorlázás, illetve szörfözés a hely sajátosságaiból adódott. Mindenki azt csinálta, amihez kedve volt. Különösen sokan szerettek kerékpározni (bár az utak még nem voltak igazán készen).

Így folyt az élet, és akinek ez nem tetszett, vagy túl unalmasnak találta, az bármikor visszatérhetett a külvilágba. De távozó kevés volt (és később azok is megbánták), a többség maradt.

A sok munkalehetőség, sportolási és szórakozási forma, a többi emberrel kialakítható pozitív érzelmi és testi kapcsolatok majdnem minden igényt kielégítettek. Meggyőződésük volt, hogy nem a munka az emberi élet lényege (a robotolás különösen nem), hanem a társas kapcsolatok minősége. Mivel a tulajdonolható dolgok köre nagyon szűk volt és mindenki számára nagyjából azonos, csak személyes használati tárgyaik voltak, magántulajdon nem létezett), a szigeti lét nagyon hasonló volt ahhoz, amit még a XIX. században Marx elképzelt a kommunizmusról: ősközösségi viszonyok, a modern technika alapján.

A modern technikába a számítógépeken kívül beletartoztak a külvilágból szerzett ipari robotok is, bár amit lehetett, azt saját erőből végeztek el.

Amikor besötétedett, gyertyát gyújtottak, de azzal is spóroltak. Nagyon romantikus volt a sötétben mászkálni. És mondanom sem kell, hogy a sötét jótékony ösztönzést adott az érzékek finomodásához. A sima utakon nem lehetett semmiben megbotlani, csak egymásban, az pedig egyáltalán nem volt kellemetlen.

Volt naperőmű, vízmelegítő tartály és még tengervíz-sótalanító berendezés is. A zöldpárti politikusok nagyon élvezték volna ezeket a körülményeket. A szigeten azonban nem foglalkoztak politikával, teljes mértékben kívül álltak a hatalmi versengéseken. A bizottsági tagok megválasztásától eltekintve semmilyen érdekekkel összefüggő kérdés nem merült fel, és a kis közösség mindenen rajta tartotta a szemét. Arról nem is beszélve, hogy a leghatalmasabb embernek sem volt semmivel több holmija, mint a legalacsonyabb rangúnak.

Egyelőre az anyagi függetlenségükhöz nagy mértékben hozzájárult az alapító házaspár bankban elhelyezett vagyona, de a külső anyagi források részarányát évről évre csökkentették.

Mi lesz, ha újabb és újabb kommunák létesülnek világszerte? Előbb-utóbb el lehet érni, hogy minden magától működjön. A kezdetnél kihasználhatják a technika fejlettségét, de ha a technika nem fejlődik tovább, csak a jelenlegi szinten marad, ez az életforma akkor is megmaradhat – mint ami az emberhez egyedül illik.

4. A megnyitó

A hivatalos megnyitó ünnepségen felléptek énekesek, zenészek, versmondók, egy amatőr színjátszó együttes, és persze Igor is tartott egy beszédet, amelyben vázolta, hogy ennek az életmódkísérletnek célja, hogy felderítse a jövő emberiségének lehetőségeit egy emberhez méltó élethez, és ezzel reményei szerint hozzájárulhatnak a Föld megmentéséhez, az emberiség túléléséhez.

Julia egy kicsit tudományosabban vázolta az ember és a környezete viszonyát, és kifejtette elképzelését arra vonatkozóan, hogy a kultúránk ma már lehetővé teszi, hogy abbahagyjuk a görcsös előre haladást, az újabb és még újabb találmányok keresését, amivel velejár a természeti környezetünk kiszipolyozása és végső soron tönkretétele.

A társadalmi együtt élés tekintetében is ideje visszamennünk egy olyan korszakba, amikor még minden jónak tűnt, amikor minden ember egyenlő volt, mindenki együttműködött, és mindenki megelégedett azzal, ami van. Gyűjtögettek, legeltettek, házi kertjeiket ápolták, nem volt semmi egyéni tulajdonuk, de a közös eszközöket szabadon használhatták. Az egyik ember nem zsákmányolta ki a másikat, nem volt senki senkinek a rabszolgája, nem fizetésért dolgoztak, hanem örömből és igazságérzetből, alkotó képességük kibontakoztatása céljából. És boldogok voltak, harmóniában éltek egymással és a körülöttük lévő világgal.

A Happyland ezt a fajta paradicsomi életformát kívánja feltámasztani, miközben felhasználja a modern világ technikájának azon elemeit, amelyek nem rombolják a környezetet. Az ember kiemelkedett a majmok közül, és nagy utat járt be a technikában és a művészetben, de ahhoz, hogy boldog is lehessen, ideje visszatérnie a természetbe. Újra meg kell találnia a harmóniát az egyik ember és a másik ember között, az ember és az állatvilág között, az élővilág és az Univerzum között.

Megtapsolták az előadást. Utána kezdődött a buli. A szigetlakók folytatták az ismerkedést, szabadon engedték a szimpátiájukat, társalogtak, táncoltak, ölelkeztek, és eközben élvezték, hogy egy nagyszerű közösségnek a tagjai. A központi terem előtt zajlott az ünnepség, lement a nap, de égett a tábortűz, és mindenki elégedettnek és boldognak tűnt.

Némelyik emberben feszültség is vibrált, de egyelőre elnyomta a sok pozitív élmény. A következő nap azonban kevésbé lesz ünnepélyes. Akkor a közösség belső rendjéről, ha úgy tetszik, politikájáról lesz szó. Ilyen esetekben pedig egymásnak feszülnek az érdekek és indulatok.

5. A közgyűlés

A közgyűlésen a kommuna rendszabályairól, belső rendjéről vitatkoztak. Ezúttal is Julia volt a fő előadó. Ismertette az ősközösségi társadalmak, az amerikai indián törzsek hatalommegosztását, kitért a hatvanas évek amerikai hippi-kommunáira és azok belső viszonyaira, majd javaslatot tett Happyland alaptörvényének összeállítására.

Minden tevékenységet egy úgynevezett döntőbizottság koordinált, ez tartatta be, illetve módosíthatta a sziget szabályzatát, amely egyben törvényül is szolgált. Ez a bizottság egyelőre 5 fős volt, és mindkét alapító-tulajdonos, azaz Igor és Julia is részt vett benne. (Már említettük, hogy a két alapítónak vétójoga is volt.) A másik három bizottsági tag közül kettő nő volt és egy férfi. Amint látható, a nőknek már kezdetben is többségük volt. Ennek fő oka az volt, hogy Igor és Julia szerint egy nők által irányított közösség békésebb és sokoldalúbb, körültekintőbb lehet, mintha a férfiak lennének túlsúlyban. De ezt az arányt később megváltoztathatják, a szigeti társadalom alakulásának megfelelően.

Ezenkívül még számtalan bizottságot is létrehoztak, így a művelődésre, sportra, gazdálkodásra, építésre, az egészségügyre, valamint a rend fenntartására. Ahogy az olvasó is helyesen, feltételezi, ezekben a bizottságokban is a nők kerültek többségbe, de ez már nem volt előre tervezve, egyszerűen a nők nagyobb aktivitásából és tenni vágyásából adódott.

Parázs vita alakult ki a szigetlakók viselkedésének korlátozásával kapcsolatban. Több nő is észrevételezte, hogy az alatt a néhány nap alatt is, amióta itt tartózkodnak a szigeten, több férfi illetlenül közeledett hozzájuk. A legtöbb férfi kifejtette, hogy ebből nem kell nagy ügyet csinálni, a nőknek meg kell barátkozniuk azzal a ténnyel, hogy erős vonzerőt fejtenek ki a férfiakra. Csak azt a fajta tolakodást kellene szankcionálni, amikor a férfi erőszakot alkalmaz, illetve ha a nő kifejezett kérésére sem hagyja abba az udvarlást. Különösen olyankor kellene némi toleranciát alkalmazni, amikor a nő öltözete hiányos. A vadonban élő állatok is közelednek egymáshoz szexuális céllal, de a nőstényeknek megvan a módjuk, hogy visszautasítsák a nem kívánt udvarlót.

Az eszmecsere nevetésbe fulladt. Megállapodtak abban, hogy a tetszés kinyilvánítása önmagában még nem szankcionálandó, csak az, amikor a hölgy kifejezett kérésére sem hagyja abba a férfi.

Az egyik nő megkérdezte, hogy mit szólnának a férfiak, ha ők is ki lennének téve ilyen inzultusoknak. – Állunk elébe – kiáltották a férfiak, és ezzel pontot is tettek a zaklatási ügyekre.

Egy férfi felvetette, hogy mit csináljanak azokkal, akik következetesen kihúzzák magukat a közös feladatok alól, és csak pihennek vagy szórakoznak, miközben a többiek dolgoznak. Egy Louise nevű kaliforniai nő azt mondta, hogy a munka önkéntes. Lustálkodni szabad, de unalmas. Ha valaki egyáltalán nem vesz részt a közös munkában, akkor legfeljebb sajnálni lehet, hiszen egy csomó jó dologból is kimarad. Azt kell csak büntetni, ha valaki jelentkezik egy akcióra, a többiek számítanak is rá, és ő mégsem jelenik meg a helyszínen. Ezzel ugyanis aktívan gátolja a többiek tevékenységét is.

Volt egy mama, akinek feltűnt, hogy néhány kisfiú csak magával játszik, és ezzel esetleg az egész élete sérülhet. Erre a kérdésre Lucy, a művelődési bizottság vezetésével megbízott hölgy válaszolt. Kifejtette, hogy a szigeten nem érvényes a rideg keresztény viselkedési norma, a szexualitás nem lehet tabu, a kicsik is mindent láthatnak és tudhatnak. Azzal, hogy korábban fedezik fel a saját örömszervüket, semmiféle természeti vagy társadalmi törvényt nem sértenek meg. Egy idő után a külvilág iránti érdeklődés úgyis legyőzi a magányos örömszerzés izgalmát. A maszturbálás is egyfajta módja a világ felfedezésének, és mindenki előbb-utóbb megunja. Ha pedig valakinek az érdeklődése ezen a ponton megáll, az sem okoz semmilyen problémát a többieknek. A szigeten mindenki lehet az, aki, nem kell hires tudósnak vagy tökös hadezérnek lennie.

Ezzel sokan nem értettek egyet, de végül megállapodtak abban, hogy a személyes időtöltésekbe egyelőre nem szólnak bele. Majd kiderül, hogy okoznak-e gondot a külvilág számára.

Volt, aki azzal érvelt, hogy a férfiak között több szubmisszívnak kellene lennie, hogy később nehogy kialakuljon egy férfiak által dominált közösség. Hogy az milyen torz és mennyire erőszakos, azt a külvilág történésein is láthattuk. Erre is Lucy reflektált. Azt mondta, hogy a szigetlakók kiválasztásában eddig is fontos szempont volt az erőszakos férfiak kiszűrése, de ennek a folyamatnak természetesnek kell lennie. Nem lehet parancsba adni, hogy a férfiak rendeljék alá magukat a nők igényeinek. A nők sem szeretnék, ha a sziget tele lenne tutyimutyi férfiakkal (itt egy nő, név szerint Dorothy közbekiáltott: “dehogy is nem!”). A férfi–női szerep mindig két emberen múlik. Aki alkalmazkodóbb, szubmisszívabb férfi partnert szeretne, az keresse meg. Biztosan van ilyen is. Ezzel a kérdéssel nem kellene foglalkoznunk ezen a fórumon. Egy leszbikus hölgy felvetette, hogy a toborzás során a leszbikusokat kellene előnyben részesíteni, mert ez tovább erősítené a női megközelítést és toleranciát. Lucy azt válaszolta, hogy a toleranciát eddig is figyelembe vették, de nem találhatnak leszbikusságot ott, ahol az önmagától nem létezik. Megígérte, hogy a jövőben a nemzetközi médiában erősítik a nők tájékoztatását a szigetről.

Így hát áttértek a távlati tervezésre. Megbeszélték a szigeti gazdaság kapcsolatát a külvilággal. Szóba került az áruk exportja és importja. (Az előbbiek nagyon korlátozott számban jöhettek szóba, az utóbbiakat pedig egyelőre inkább a bankban elhelyezett tőke hozadékából lehetett finanszírozni.)

Egy Carrie nevű nővér (Sister Carrie) az egészségügyi ellátásról beszélt, arról, hogy milyen gyógyszerkészletet kell kialakítani, és hogy a diagnosztikában kiterjedten kellene használni az internetes adatbázisokat, ugyanis ezzel ki lehetne szűrni azokat az eseteket, amelyek gyógyíthatatlannak minősülnek a szigeten.

Ezzel kapcsolatban egy hatvanas férfi felvetette azt a kérdést, hogy egy helyi temetőre is szükség lenne. Mert bizony meg kellene szervezni az itt lakók teljes életciklusát, a szülőszobától a temetőig. Ezt is megvitatták de egyelőre egyiket sem tartották időszerűnek. Egy Myra nevű hölgynek volt csak ellenvetése: már egy négyhónapos magzatot hordozott a méhében. A kicsi nemcsak itt fog megszületni, de itt is fogant. A sziget “bejárása” alatt.

6. A sajtóvisszhang

Az életmódkísérlet iránt erőteljesen érdeklődött a sajtó. Mint említettük, az alapítók ezt igyekeztek normális szintre csökkenteni. Nem akartak szenzációvá válni. Ezért nagyon megszűrték azokat az újságírókat, akiket beengedtek a szigetre. Most ezekből a reálisnak tekinthető tudósításokból idézünk.

Először egy építészeti szakfolyóirat számolt be Happyland településszervezéséről és lakóházairól. Méltatta a bungalók egyszerűségét, berendezését és gazdaságos kialakítását. Kiemelte a közös helyiségek észszerűségét, funkcionális tisztaságát, a helyi anyagok felhasználását. A mezőgazdasági célt szolgáló területek sokoldalúságát is dicsérte. Olyan pik-pakk épületek, karámok, raktárak épültek, mintha lego-elemekből lennének.

Utána egy életmódmagazin jelentkezett. Ők elsősorban a közösségi életmódra, a közös döntésekre, a kulturális tevékenységre reflektáltak, kiemelve a gyerekek és a felnőttek közötti harmóniát. Ők közölték az első ruhátlan fotókat is, de megjegyezve, hogy a nagy melegben végzett tevékenységekhez ez minden erotika nélkül hozzátartozik.

– Mi nem nudisták vagyunk, hanem természetes módon élünk – fogalmazott az egyik riportalany. – Csak akkor veszünk fel magunkra ruhát, ha fázunk. Ez pedig nagyon ritka ezen a szigeten.

A riporter hozzátette, hogy a nagy meleg ellenére a legtöbben mégis viseltek valamiféle egyszerű és szellős ruhadarabot. A meztelenség nem volt kötelező, de elfogadott. Idézték Happyland legfőbb szabályát: "ne zavarj másokat". Aki ezt betartja, az azt gondolhat és azt csinálhat, amit csak akar.

Egy szexuális kérdésekkel foglalkozó magazin riportere is járt a szigeten. Ő a tapasztalatait egy külön kiadványban is megörökítette: “Egy hét az örömök szigetén”. Ebből nem idézünk, akit érdekel, keresse meg az Interneten. Csak azt emeljük ki a beszámolójából, hogy kevés homoszexuális vagy egyéb szexuális orientációjú lakos volt a szigeten. Néhány leszbikussal és aszexuálissal találkozott, továbbá egyetlen domináns nővel és három szubmisszív férfival, de ők is csak azt tudták mondani, hogy nagyon jól érzik magukat.

A National Geography munkatársait a mindennapi élet, a szigeti életmód érdekelte. Ők is fotóztak, és néhány ruha nélküli férfi és nő úgy jelent meg a képeiken, mintha a kőkorszakban élnének. De aki figyelmesen olvasta a beszámolót, annak a számára világos volt, hogy ez egy olyan kísérlet, amely összehozza a jelen technikáját és tudatosságát a múltbeli boldogsággal. A cikk címe: “Utazás a boldog múltba”.

A sok boldog és nyugodt ember között egy olyat is találtak, aki készült visszatérni, mert ezen az idilli helyen nem találta meg a számítását. Vele a Life magazin készített riportot. Ezt részletesebben idézzük.

Patrick Sullivan azt mondta, hogy már megunta a semmittevést.

– De hát annyi lehetőség van, hogy elfoglalja magát – mondta a riporter.

– Persze. Sok lehetőség van. De engem nem elégít ki a napozás és a nőkkel folytatott flörtölés. Én szeretnék ötről a hatra jutni.

– Annyi mindent lehet csinálni önként – mondta a riporter. – A régi országban mindenki a főnökének van kiszolgáltatva. Magának mi volt otthon a munkája?

– Otthon? Otthon én voltam a főnök. Mindenki rám hallgatott. Itt meg se kérdeznek.

– De hát itt is vállalhat vezető szerepet.

– Többször ajánlkoztam, de nem kellett a szakértelmem.

– Mi volt a szakmája?

– Gyártásvezető egy autógyárban.

– Ja, értem. Itt meg se autó, se gyár. De biztosan máshoz is ért. Készíthetne olyan szerszámokat, amelyek itt kellenek. Ha gyártani nem is lehet a gépek nélkül, azért manufaktúrát még létre lehetne hozni.

– Manufaktúrát a robotok világában? Ne röhögtessen!

– Robotok is vannak.

– Azok nem itt készültek. Importáltuk őket.

– De javítani csak kell őket, nem?

– Á, ezek nem romlanak el. A rohadtak!

A riporter hozzáteszi, hogy Patricket is hivatalosan elbúcsúztatták, de igazából senki sem értette, hogy mi baja.

– Ez is része a természetes kiválasztódásnak – jegyezte meg Lucy a búcsúzáskor. Patricknek sima visszailleszkedést kívánt, és kérte, hogy küldjön üzenetet, ha otthon boldogul.

Ezenkívül a lapok beszámoltak némelyik összejövetelről, fényképes riportot közöltek a közös munkáról, a betakarításról, a versenyekről, sportrendezvényekről és a bulikról. Interjút közöltek egy poliamór kapcsolatról, arról, hogy a gyerekek mennyire természetesnek fogták fel, hogy nem csak egy mama és papa van, hanem több, és bármelyikhez odabújhatnak, mindenki szereti őket.

Amikor Myra világra hozta az első babát, aki már a szigeten fogant (emlékszünk, a legelső “bejárás” alatt), az is nagy érdeklődést keltett. Ha a sziget külön ország lenne, ő lett volna az első természetes állampolgára, aki nem bevándorolt, volt, hanem bennszülött. A szülőotthon még mindig nem épült fel, de egy szülésznő szakszerű segítséget tudott nyújtani. És egy időre mindenkinek ez a bébi lett a kedvence. A büszke apa, Jonathan, természetesnek vette, hogy mindenki szívesen foglalkozik a gyerekükkel. Myra viszont ragaszkodott hozzá, hogy ha nem is házasodnak össze, legalább tartsanak egy utólagos mennyegzős partit.

Azért a többi gyerek is jól érezte magát. Nemcsak a felnőtteknek volt ez paradicsom, hanem minden korosztálynak. Azok a felnőttek, akik már nem nagyon akartak részt venni a kemény munkában, még mindig nagy örömmel vállaltak feladatot a kicsik ellátásában.

7. A jövőről

Évek teltek el. A társadalomról, a jövőről gyakran vitatkoztak. Ide idézek egy kerekasztal-beszélgetést, amelyben Igor és Julia kifejtették véleményüket a Happyland helyéről a fejlődésben, illetve arról, hogy lesz-e még egyáltalán fejlődés az emberiség életében.

Igor néhány szóval elmondta, mi késztette a vagyonának ilyen célú feláldozására. – Mit érnék a sok pénzzel szerelem nélkül? Egy ilyen közösségben élni, békében és szerelemben több, mint amit bármelyik milliárdos elérhet. Talán az egy George Soroson kívül, de ő is hiába adott óriási pénzeket másoknak, az ő liberális demokratikus koncepcióját eszeveszetten és acsarkodva támadta minden diktátor. Mondtam is George-nak, hogy hagyja ott a bolond világot, és költözzön ide, de azt mondta, hogy még nem ért a végére a küldetésének. Aztán meg jól meghalt. Pedig ez a világ nagyon hasonlít az ő elképzelt nyitott társadalmához. Igaz, hogy kapitalizmus nincs, de béke és harmónia van. Engem legfeljebb a butaságomért (a vélt butaságomért) gúnyolhatnak. Nem cserélnének velem, de én sem cserélnék velük.

– Ez lenne a kommunizmus? – kérdezte az egyik hallgató. – Mindenkinek szükségletei szerint?

Igor felpillantott, mert kevesen használtak már ilyen kifejezéseket.

– Sokféle elképzelés van a kommunizmusról – vágott közbe Julia, és ettől kezdve ő vezette a beszélgetést. – Marx még úgy képzelte, hogy az elnyomott proletariátus lázadása vezet el a szocializmushoz, illetve a teljesen osztály nélküli társadalomhoz. De tévedett. A proletariátus önmagában nem volt elég erős és művelt ahhoz, hogy a kezébe vegye a hatalmat. Kispolgárok vették kezükbe a hatalmat, az ő nevében, de csak kihasználták a szerencsétleneket.

– És a Szovjetunió? – kérdezte a hallgató.

– A Szovjetunió a legjobb példa. Sztálin marxistaként, forradalmárként kezdte, és véres diktátorként végezte. De ugyanígy jártak a kínai, a kambodzsai, afrikai forradalmak vezetői is.

– Ezek szerint az tévút volt?

– Teljes mértékben. Kiderült, hogy a kommunizmushoz a tudományos-technikai forradalom vezet el, azáltal, hogy egyre kevesebb munkásra van szükség. A munkásosztály nem veszi át a hatalmat, hanem elfogy. Felszívódik.

– A végén ki kerül majd hatalomra?

– Senki. Az emberek önmagukat igazgatják. Kis közösségekben. Mint amilyen Happyland is. Aztán, hogy melyikben mennyire lesz az ember happy, az a helyi körülményektől függ.

– A boldogság az egészség megtartásától is függ – szögezte le a vitapartner. – De ezen a szigeten nagyon korlátozottak az élet meghosszabbításának lehetőségei.

– Nem kell mindenkinek száz évig élnie – mondta Igor. Nem az élet hossza a legfontosabb, hanem a tartalma. Itt arra törekszünk, hogy mindenki minél boldogabban éljen. És egészségesen éljen. Ha pedig elkap valamilyen súlyos betegséget, akkor illedelmesen és szeretettel elbúcsúzunk tőle. A halál is természetes. Ami nem természetes, az a szenvedés. Sokan ilyenkor visszamenekülnek a korábbi életükbe, hogy meggyógyítsa őket az orvos, az egészségügyi rendszer. Ez az egyik leggyakoribb oka a visszatelepülésnek.

– Ezt mi teljesen megértjük – tette hozzá Julia. – Miért is ne költözhetnének vissza azok, akik annyira nem akarnak meghalni? Bár ha valaki nagyon megszokta az itteni körülményeket, és megelégedett az itteni egyszerű élettel, akkor már megtalálta a számára elérhető igazi boldogságot. Mert mit nyer, aki visszatelepül? Még néhány évet. De ezért ugyanolyan taposómalom a jutalma, mint ami elől ide menekült. A két rossz közül kell választania. De szerintünk ez a kisebbik rossz.

– Igen – mondta Lucy, aki szintén részt vett a beszélgetésben. – Volt egy amerikai férfi, valamilyen Smith, aki ide költözött, majd amikor súlyos vesebetegsége lett, visszament, hogy meggyógyítsák. Ez sikerült is, de utána megint megcsömörlött az ottani élettől, és másodszor is ide jött. Aztán újra megbetegedett, a rák kiújult, de akkor már úgy döntött, hogy velünk marad.

– Többen megbetegedtek, tüskébe léptek, szúnyog csípte meg őket vagy erős lázuk lett. Ilyenkor mindenki velük érzett – mondta Julia. – A sziget lehetőségei azonban nem engedik meg, hogy egy modern klinikát is fenntartsunk. Van, aki ebben a helyzetben úgy dönt, hogy visszamegy, és a hajdanvolt életét próbálja meg rekonstruálni, valamilyen régebbi betegségi biztosítását felújítva, de a többség marad, és eltűri a betegséget, kivárva a gyógyulást. A nyugodt életmód, a sok örömteli élmény hatására nagyon megritkultak a lelki okok, amelyek a normális körülmények között betegségekhez vezetnek. Szinte egyáltalán nincs stressz, a mindennapi kihívások viszont elűzik az unalmat.

Kromorovék példája hamarosan követőkre talált egy Norvégia melletti szigeten, közösségi finanszírozással. Csak ott sokkal jobban fel kell öltözni, és a fűtésről is gondoskodni kell. Számos tapasztalatot megosztottak azzal a norvégiai csoporttal, és a projekt iránt az ENSZ is érdeklődött. Azokban az években már a környezetszennyeződés olyan mértéket ért el, hogy világszerte keresték a megoldást, e tekintetben sem szennyezőkké, sem a vándorlások célpontjaivá nem akartak válni.

A norvégiai kommuna után másutt is alakultak ilyen csoportok, és először az interneten tartották egymással a kapcsolatot, később pedig látogatásokat is tettek egymásnál.

Szó van arról, hogy ezek valamiféle konföderációt is létrehoznak, közös érdekeik védelmére.

Az ENSZ kidolgozott egy projektet a robotizáció által előállt helyzet egységes kezelésére. Ebben kiemelkedő példaként említették a Happylandet. Nem csodálkozhatunk hát, hogy Igor és Julia megkapta a Nobel-békedíjat.

Az alapító pár ekkor elérkezettnek látta az időt arra, hogy minden eddigi előjogukról lemondjanak, és ők is közönséges szigetlakóként vegyenek részt mindenben. Az eredeti lakhelyüket átadták a családosoknak, és helyette kiköltöztek egy egy ágyas bungalóba. Csak egy dolgot nem változtattak meg: megtartották hozzáférésüket a különvagyonukhoz. Ez utóbbit nem kellett használniuk, nem is a személyes költéseik fedezése érdekében volt rá szükségük, hanem azért, hogy ha bármi zavar keletkezne, még mindig legyen egy kis tartalék.

A sziget anyagi helyzete mindamellett stabil volt, egyre inkább önfenntartóvá váltak, már az élelmiszer-igényeik 80 százalékát maguk elégítették ki, lecsökkentették az importot a műszaki berendezések, a ruházat, az építőanyagok területén is.

EPILÓGUS

Ez a történet majd a 2050-es években fog játszódni. A gépesítés és a robotizáció tényleg abba az irányba halad, hogy a termékek mind nagyobb részét fogják robotok előállítani, ezáltal sokkal kevesebb munkásra lesz szükség.

A munkanélküliek számára az egyik lehetőség a teljes elzüllés, és ezzel együtt az éhen halás. De van egy másik út is, ez pedig ehhez „szigeti” életformához vezet. Magántulajdon helyett stabil megélhetés és alapellátás. Az életcél nem a gyarapodás, hanem a szabadság és az öröm. Örömet okozni magunknak és másoknak.

A megnövekedett szabadidőt a kreativitás minden formájában fel lehet használni. Madách Falanszterében Michelangelónak egész életében széklábat kellett faragnia, és az alkotóképességet elfojtották. Pont az ellenkezője fog történni. A széklábat csak egyszer kell megtervezni, a többit elvégzik a robotok. A jövő Michelangelói pedig teljes idejüket a művészi alkotótevékenységnek szentelhetik.

Aki nem Michelangelo, az is művészkedhet, amatőrként: verset írhat, festegethet, színészkedhet, barkácsolhat. Továbbfejlődnek majd az ingyenes szolgáltatások, a gyermekápolás, bölcsődei felügyelet, az idősek gondozása, segítségnyújtás mindenféle rászorulónak. És eközben tobzódhatunk az élményekben és az élvezetekben, a testedzéstől a szexig. Szabadon kibontakozhat az emberi kreativitás.

Ha kevés a munkás, akkor a vásárlók száma is drasztikusan lecsökken. Ha valamit nem sikerül teljes áron eladni, annak csökkenteni kell az árát. Vagy megszüntetni a gyártását. Végül az egész mechanizmus beáll egy alapjáratra, és a hatalmas gépezet már csak azt gyártja, ami feltétlenül szükséges. Ez a kapitalizmus vége. És a bolygónk megmentésének útja.

Ha megszűnik a jelenlegi termelés-központúság és ha visszaesik a születésszám, előbb-utóbb visszafejlődik az orvostudomány is. Mindenkinek joga van a betegségek megelőzéséhez és a szenvedések elkerüléséhez, de nincs joga ahhoz, hogy más emberek és egyéb élőlények elől vegye el az életlehetőséget. Így esetleg nem maradnak életben a kiemelkedő tudósok és művészek, egy influenzajárvány kiirthatja a jövő Einsteinjeit vagy Mozartjait. De már ennek sincs jelentősége. A Happyland jellegű kommunákban nem számítanak a forradalmi gondolatok, sem tudományos, sem műszaki fejlődésre nincs szükség. A túlélők tudása konzerválódik egy magasabb (a 2050-es éveknek megfelelő) szinten. Ahogy az állatok sem fejlődnek.

Békésen élhet egymás mellett a majom és az ember, a Föld istennője, Gaia ölében. Nem lehetetlen, hogy Isten is így tervezte meg, csak félreértettük a szándékát.

Table of Contents

- Cover
- Happyland, avagy a kommunizmus
- TARTALOM
- 1. Az előzmények
- 2. A tesztek
- 3. Otthonteremtés
- 4. A megnyitó
- 5. A közgyűlés
- 6. A sajtóvisszhang
- 7. A jövőről
- EPILÓGUS