Név???
titulus, munkahely

Vallás és külpolitika: elméleti megközelítések

Csak a közelmúltban jelentek meg a vallást mint az állami illetve nem állami szereplõk külpolitika-alakító eszközét vizsgáló tanulmányok. Ennek fõ oka, hogy a nemzetközi kapcsolatokat jó ideig a realista és neorealista irányzat uralta. A paradigmaváltás a hidegháború végével következett be, a nemzetközi rendszer etnikai és vallási alapokon történõ szétesése pedig rávilágított a bipoláris rendszerben is látensen, diszkréten jelenlévõ vallási tényezõ fontosságára.

Egymást követték a Boszniát, a Közel-Keletet és a Közép-Ázsiát sújtó konfliktusokat elemzõ konstruktivista tanulmányok, amelyek egy adott periódus döntéshozatali folyamatát, az aktorokat, a vallási tényezõ instrumentalizálásának módját és céljait igyekeztek feltárni. A kérdés nem az volt, hogy létezik-e vagy sem e tekintetben egyfajta nemzetközi gyakorlat, amihez aztán mérni lehet például a Bush kormányzat, Irán vagy Szaúd-Arábia politikáját, hanem, minden normatív megfontolás helyett, a vizsgálat azokra a külsõ és belsõ elemekre szorítkozott, amelyek egy-egy politikai szereplõ megnyilatkozásait és cselekedeteit meghatározzák.
E tanulmány célja, hogy számba vegye a társadalomtudományok, azon belül is a politikatudomány eddig elért eredményeit a vallás és a politika közötti kapcsolat tekintetében, majd megvizsgáljon néhány kulcsfontosságú fogalmat, hogy megértsük, hol a vallási tényezõ helye a nemzetközi kapcsolatok tanulmányozásában. Végül megnézzük, hogy mennyire állja meg helyét a kérdéskörrel foglalkozó primordialista, instrumentalista és konstruktivista elmélet. 

Vallás és politika a politikai szociológiában

A szociológia az elsõk között vette közelebbrõl szemügyre a vallási tényezõt. Durkheim A vallási élet elemi formáiban, illetve Max Weber különösen a Protestáns etikában emelte ki a szentnek a társadalmi közösség alakításában betöltött szerepét. Munkáikban rámutattak, hogy a hatalom eredendõen “szent”, és a “szent” ugyanakkor erõsíti a hatalmat. A (fõként keresztény) társadalmak szekularizációja és a világból való általános kiábrándultság nem jelentette azt, hogy tétjét és mûködési módját tekintve a szent ne álljon továbbra is a hatalom rendelkezésére. Krízisek és gyors átalakulások idõszakában a szociológiának ismételten szembesülnie kellett az új értékrendet és csoportszolidaritást megjelenítõ szektákkal és új vallási mozgalmakkal. Külpolitikai színezetet ezek a mozgalmak akkor kapnak, amikor esetenként egy másik állam  támogatja õket, ahogyan például a kommunizmus elleni küzdelem jegyében az Egyesült Államok is támogatta a Moon szekta mûködését Latin-Amerikában.
A szociológia arra a kérdésre még nem válaszolt, hogy a vallás függõ vagy független változó-e. Pierre Bourdieu szerint a vallás olyan érdekmezõ, amely üdvjavakból álló szimbolikus tõkét képez. Az aktorok célja e javak monopolizálása, és az érdekmezõ fenntartása, ahol a vallás az érdekmezõtõl függõ változó, azaz, a vallás ezektõl el nem választható. Williams szerint azonban a vallás független változó, mivel politikai erõforrásként (resource) egyszerre kultúra és ideológia, azaz a vallás részese a társadalmi folyamatoknak, mivel fontos forrása a kultúrának és az ideológiának. Formálja a kultúra meghatározó elemét, az identitást, alakítja a társadalmi szolidaritást, ugyanakkor a társadalmi mozgások ideológiai bázisát adja. (Williams, 1996, 377.)

A társadalomtudomány irányzatai közül talán leginkább a funkcionalizmus tette lehetõvé annak elemzését, hogy egy politikai rendszer miként viszonyul a vallás szerepéhez. Ez elengedhetetlen bizonyos regionális, illetve nemzetközi folyamatok megértéséhez. A funkcionalista irányzat kidolgozott egy olyan elméleti modellt, amely feltételezi, hogy egy politikai rendszer alkotóelemei egymástól függenek – akár egy élõ organizmusban –, és minden elem úgy mûködik, hogy az a rendszer egészének javát szolgálja. (Robertson, 1987) Ezért a társadalmi rendszereknek szüksége van a termelési, rendfenntartási, védelemi és oktatási funkciók túlélést biztosító megszervezésére. Ezek közül vannak kézzelfogható, nyilvánvaló, illetve rejtetten jelenlévõ funkciók. A vallási faktor egyszerre struktúra és funkció. Olyan országokban mint például Irán vagy Szaúdi-Arábia, ahol a rendszer teljesen vagy részben vallási alapokon nyugszik, a vallás politikai erõforrás, amely a rendszer stabilitását és legitimitását biztosítja. Példánk esetében az iszlám a társadalom egész struktúráját áthatja (a politikai pártoktól a szociális szervezetekig), innen a vallási faktor funkcionalitása. Az iszlám instrumentalizálása ez esetben a politikai rendszer szükségletét, a fennmaradás biztosítását szolgálja. Nemzetközi szinten Irán az iszlám forradalmat és a síita iszlámot használja fel befolyásának biztosítására a síita többséggel rendelkezõ arab országokban. Erre a politikára Szaúdi-Arábia az ortodox szuníta (szalafizmus) irányzat anyagi támogatásával válaszolt. Néhány afrikai ország (például Nigéria) a mecsetek és iszlám szervezetek finanszírozásán keresztül így vált a szuníta és siíta iszlám rivalizálásának színterévé.
Ami a valláselméleti szempontot illeti, a Thimothy Byrnes, Marc Chaves, David Cann és mások által is alkalmazott strukturális elmélet tulajdonképp a vallási faktort mint politikai lehetõségeket kínáló struktúrát elemzõ funkcionalizmusból eredeztethetõ. A nyugati típusú liberális demokráciákban a vallás instrumentalizációja ma nem bír ugyanazzal a jelentõsséggel, mint a demokratizálódási és szekularizálódási folyamat elõtt, azonban a vallás a nyugati országokban sem került le a politikai színtérrõl. A vallás politikai célú felhasználása nem csak a harmadik világ országaira jellemzõ, hanem mindenhol jelen van, ahol a vallási dimenzió bír valamilyen szereppel.
A politikatudomány már vizsgálta a vallási tényezõ szerepét, mégpedig abból a szempontból, hogy egy rendszerek, kormányok, közszereplõk, vagy éppen a hatalmat megkérdõjelezõ politikai vezetõk hogyan használják ki a népesség egészének vagy bizonyos csoportjának érzelmeit, kulturális jellemzõit, annak érdekében, hogy megtartsák, megerõsítsék táborukat, vagy éppen azért, hogy hatalomra kerüljenek. Ebben a kontextusban a politikatudomány arra törekedett, hogy a vallás politikai mozgósítás céljaira történõ jelképes és voluntarista felhasználására tegye a hangsúlyt. Az identitás kialakítása esetében a vallás a másiktól való elkülönülés kifejezését szolgálja.

A vallási tényezõt érintõ politikai fogalmak

Röviden tekintsük át, melyek azok a kulcsfogalmak, melyek segítenek megérteni, miként jelenik meg a vallás a politikában. 
Imázs: A államról kialakított kép (azaz a jó hírnév) a nemzetközi kapcsolatok egyik kulcsfogalma, hiszen ez biztosítja az ország gazdasági, politikai hitelességét. A muszlim államok két ok miatt tulajdonítanak nagy fontosságot a róluk kialakított képnek. Az elsõ ok a gazdasági érdek, hogy minél több külföldi befektetõt és turistát vonzanak ezekbe az általában gyengélkedõ gazdaságú országokba. A második pedig a biztonsági érdek, mivel a radikális iszlamista mozgalmak veszélyeztetik az adott rezsim stabilitását is. Ennek egyik jó példája volt, amikor a 90-es évek közepén az Iszlám Konferencia Szervezete a világban az iszlámról alkotott képpel foglalkozott. 1994-ben a Konferencia egyfajta viselkedési kódexet fogadott el a terrorizmushoz és a vallási szélsõségekhez való viszonyulást illetõen azért, hogy változasson a nyugati gondolkodásban élõ, az erõszakot az Iszlámmal társító téves képzeteken. A tagországok kormányai megállapodtak abban, hogy területükön nem engedik terrorista tevékenység folytatását, továbbá sem erkölcsileg, sem anyagilag nem támogatnak semmilyen, valamelyik tagország kormánya ellen irányuló terrorista tevékenységet. (Haynes, 2001, 153.) Az iszlámról alkotott kép azonban nem csak a muszlim államok vagy iszlamista mozgalmak viselkedésétõl, hanem a nyugati közvéleményt befolyásoló szakértõktõl és a médiától is nagyban függ. (Abushouk, 2006, 498.)
Hálózat: A nemzetközi kapcsolatok szociológiájában a hálózatok az (egyéni vagy kollektív) aktorok közötti határokon átívelõ kapcsolatokat jelentik; a hálózatok így az államok vetélytársaiként foghatók fel a nemzetközi színtér strukturálásában. Ugyanakkor ezek a hálózatok olyan társadalmi, vallási illetve diplomáciai hálózatok, melyeken keresztül egy adott állam érdekeinek megfelelõen befolyást gyakorolhat a határain kívül. (Haynes, 2001) A politika és a vallás közötti kapcsolat egyik jó példája az amerikai kontinenst is behálózó Full Gospel Business Men's Fellowship International nevû evangéliumi mozgalom. Az Egyesült Államokból induló mozgalomnak Brazíliában van az egyik legjelentõsebb szervezete, ahol chilei üzletembereket is képeznek. Más evangéliumi szervezetek is Brazíliában képeznek ki latin-amerikai politikusokat, mint például az 1982-ben Guatemalában  elnöknek megválasztott új-pünkösdista Rios Montt, vagy a luteránus Geiesel tábornok, aki 1974-ben került a brazil elnöki székbe. (Colonomos, 1999, 354.) A Latin-Amerikában hagyományosnak tekinthetõ katolikus egyház és az észak-amerikai evengéliumi mozgalom egymásnak feszülése tükrözi a dél-amerikai konzervatív rezsimek és az Egyesült Államok által támogatott új liberális elit rivalizálását. Ehhez adódik még hozzá a felszabadítás teológiája, a latin-amerikai baloldali mozgalmakat támogató katolikus papok által indított mozgalom.
Politikai erõforrás: A vallás felhasználható mobilizáló erõként egy politikai cél elérésének érdekében is. Bizonyos országok és politikai mozgalmak vezetõi jól tudják, hogy a vallás milyen politikai tõkét jelent például politikai legitimitásuk igazolásában, vagy éppen a nyomásgyakorlásban. Ez a koncepció megfelel a vallástudomány “organizációs” elméletének, amely a vallásra mobilizációs lehetõségként tekint. Ebben az értelemben a vallásnak van egy érzelmi és kognitív aspektusa, amelynek köszönhetõen képes a hatalmi kapcsolatokat megerõsíteni és befolyásolni. (Williams, 1996, 374.)
Franciaországnak a gyarmatokon gyakorolt muszlim-politikája rámutat a vallási tényezõ rendkívüli erejére. Az észak-afrikai országokban megnyilvánuló ellenállást leküzdendõ a gyarmati ügyekkel foglalkozó francia minisztérium például zarándokokat küldött Mekkába, szúfi közösségeknek nyújtott anyagi támogatást, vagy éppen ulémákat (vallástudósokat) alkalmazott a gyarmati adminisztrációban. Célja az volt, hogy ezzel igazolja Franciaország gyarmati befolyását. (Le Pautremat, 2003)
Politikai kommunikáció: Ez a fogalom lehetõvé teszi, hogy megértsük a gyenge legitimitással bíró rendszerekre jellemzõ erõsen vallásos megnyilvánulások okait. Az ebben a problémakörben született tanulmányok (például Harold Lasswell, Macluhan, Katz) a politikai kommunikáció három fõ funkcióját írják le: az elsõ az identitás vonatkoztatási pontjainak meghatározása; a második a politikai ok-okozati viszony, avagy a politikai folyamat kialakítása; a harmadik pedig a valóság interpretációs, illetve elemzési sémáját kínálja, vagy inkább szabja meg a célközönség részére. Roderick P. Hart szerint az Egyesült Államok azért tudta elkerülni a belsõ konfliktusokat, mert intézményesítette az Istenre (rhetoric of God) és a nemzetre épülõ retorikáját. (Hart, ???? 375--376.) A francia kormánynak a kendõviselés ellen hozott törvény körüli erõfeszítései keretében Sarkozy belügyminiszter al-Azharba, az egyiptomi vallási központba látogatott, hogy fatwát kérjen a szunita vallási vezetõtõl, Mohamed Sayed Tantawitól sejktõl. A sejk kedvezõ választ adott a francia belügyminiszternek, és a franciaországi muszlimokat a francia törvények betartására kérte, mivel az kötelezettséget ró rájuk. (En Egypte…, 2003) Természetesen az Al-Azhar-i sejk által kibocsátott fatwa nagyobb szerepet játszott a franciaországi muszlimok megbékítésében, mint egy francia politikus megnyilatkozása. Ugyanakkor a fatwa kibocsátása érdekében Franciaországnak szakítania kellett hagyományos szekularizmusával.
Politikai célú vallási szertartás: Két társadalmat kell megkülönbözetnünk: a modern (nyugati típusú) és a hagyományos (például muszlim) társadalmat. Az elsõben a szekularizáció és a pozitivizmus megjelenésével háttérbe szorult a politikai célú vallási szertartás jelentõsége. A hatalom deszakralizálódott, és így eltávolodott a vallási szimbólumoktól. A politikai célú szertartás fogalmát Georges Moses használta elõször az Isten szakralizációjától a nemzet szakralizációja felé vezetõ folyamat leírásakor. (Grosby, ???? 275.) A modernségben a szertartás maga nem változott, csak annak központi szereplõje: a modern kor megteremtette a maga politikai liturgiáját. (Pickstock, 2000, 159.) Ronald Raegan 2004 júniusi temetése jó példa a fentiekre. A Bush kormányzat a szertartást átalakította a republikánus értékeken alapuló nemzeti egység kifejezésévé. A demokraták az elnökválasztási kampány kellõs közepén nem tudtak mást tenni, mint hogy csatlakoztak a politikai média eseményéhez, ezáltal szakralizálva a Bush adminisztráció politikai elõdjének tekinthetõ Ronald Reagan alakját.  
Azokban a társadalmakban, ahol a vallás a mai napig meghatározó tényezõ, a rezsim olyan jeleket, szimbólumokat használ hatalmi megnyilvánulásaiban, amelyek megkönnyítik a hatalomgyakorlást. A protokoll szabályait, a ceremóniákat, a rítusokat oly módon alakították ki, hogy szimbolikus teret teremtsenek, a figyelmet egy “központra” irányítsák. A politikai liturgia célja, hogy a kiválasztott rítusok, az ábrázolások meghatározott rendszerén keresztül uralja a vallási képzeletet.

Geopolitika: a vallási tényezõ vizsgálatának egy újabb megközelítése

A geopolitika szintén vizsgálta a politika és a vallás viszonyát, ahol a vallás mint az államok reálpolitikájának eszköze jelent meg. A vizsgálat lehetõvé tette a politikai célok elérése érdekében a vallási tényezõt felhasználó állami érdekek feltárását. Példaként  felidézhetjük az európai nagyhatalmak Közel-Keleten folytatott politikáját az oszmán hódoltság alatt élõ vallási kisebbségek védelmében, de gondolhatunk Nagy-Britannia vagy Franciaország valóságos stratégiaként kezelt és használt muzulmán-politikájára a múlt század elejérõl. Az Öböl-háború kirobbanása, a boszniai konfliktus, valamint Afrikában a szomáliai és ruandai tragédiák ismét ráirányították a figyelmet azokra a geopolitikai tanulmányokra, melyek ezekben a szürke zónákban vizsgálták a vallás szerepét, és ez által megalapozták a vallási faktor külpolitikában elfoglalt helyének további tanulmányozását. Aymeric Chauprade geopolitikai tanulmánya, A vallás, mint az államok Realpolitik-jának eszköze (1) is tanúskodik arról, hogy a geopolitika szintén alkalmas a vallási tényezõ vizsgálatára.
Nézzünk egy nem is olyan régi példát: 2004 februárjában az Orosz Ortodox Egyház 8. Zsinatán II. Alekszij, Moszkva és egész Oroszország pátriárkája arra szólította fel az ortodox országokat, hogy fogjanak össze annak érdekében, hogy képesek legyenek ellensúlyozni az egyre szélesedõ európai integrációt, valamint a nemzetközi szintéren határozott fellépésre törekvõ muszlim államokat. A pátriárka kiemelte, hogy az Orosz Ortodox Egyház támogatni kívánja az ortodox népek egységét és közösségét. E tekintetben nyomatékkal említette az 1917-es forradalom után az oroszországi Orosz Ortodox Egyháztól elszakadt Orosz Ortodox Egyház irányába tett közeledést, és kifejezte azon óhaját, hogy a “tragikus megosztottság” mihamarabb véget érjen. Az Orosz Ortodox Egyház állásfoglalása egybecseng azzal, ahogyan az orosz politikai vezetés látja az új geopolitikai térképet. Az orosz diplomácia vezetõje, Igor Ivanov, aki több más befolyásos vezetõ mellett maga is jelen volt a zsinaton, a maga részérõl kifejtette, hogy az orosz diplomácia és az ortodox egyház közötti együttmûködés sok lehetõséget rejt az ortodox hagyománnyal rendelkezõ országokkal, elsõsorban a Független Államok Közösségének országaival való diplomáciai kapcsolatok erõsítésében. (Le patriarche russe…, 2004) Mindezek mögött ott rejlik az a realista szemlélet, amely a vallásra úgy tekint, mint a különbözõ primér (területi, hatalmi) érdekeket takaró ideológiára. A realizmus a külpolitikát ellenõrzése alatt tartó, és adandó alkalommal a vallást egyszerû eszközként használó államra összpontosítja a figyelmét. 
A realista megközelítés nem az egyetlen, amely használható elméleti eszközöket biztosít a politika és vallás kérdéskörének vizsgálatához. A realizmus feltárja, hogy mi a vallás szerepe egy adott szociális vagy politikai helyzetben, azaz rámutat, hogy a vallás bizonyos érdekek érvényesítésének eszköze, de nem tudja meghatározni a politika hatókörét a vallásban. A különbözõ (politikai, gazdasági) érdekek és a kultúra közötti dilemma rávilágít a politikai viszonyok összetettségére mind a belpolitikai, mind a külpolitikai színtéren. Erre az összetettségre három másik megközelítés is rávilágít: a primordializmus, az instrumentalizmus és a konstruktivizmus.
 
A geopolitkától az interdiszciplináris megközelítésig

Hasenclever és Rittberger három -- primordialista, instrumentalista és konstruktivista --megközelítést használt a politika és a vallás összetett kapcsolatának vizsgálatára; ezeket az alábbi táblázatban foglalták össze. (Hasenclever és Rittberger, 2000)

1. táblázat. Három megközelítés a vallás politikára gyakorolt hatásának vizsgálatára 
	Primordialista	Instrumentalista	Konstruktivista	
Alapkonfliktus	Kulturális	Szociális-gazdasági	Szociális-gazdasági	
Vallás 	Független változó	Hamis összefüggés (spurious correlation)	Részleges összefüggés	
Kilátások	kulturális közösségen alapuló szövetségek és vallási háborúk	Szociális és gazdasági törésvonalak, polgárháborúk	Szociális és gazdasági törésvonalak, politikai és kulturális konflik-tusok 	
Ajánlott stratégia 	Az erõ és a fenyegetés egyensúlya	Fejlesztés és modernizáció	Dialógus	
Cél 	Elrettentés és stabilitás 	Esélyegyenlõség, gazdasági és társadalmi igazságosság  	Kölcsönös tisztelet kultúrája	

1. A primordialista megközelítés
A primordialisták számára a (etnikai-vallási értelemben vett) kultúra minden társadalmi vagy politikai rendszer alapja. Számukra a kultúra a maga gazdasági vagy társadalmi közegétõl független változó. A vallás egy veleszületett, a történelemtõl elkülönülõ, állandó forrás, az adott civilizáció alapjegye. A primordialisták szerint ezek az alapjegyek (vallási, etnikai-nemzeti kapcsolatok) állandóak, míg a társadalmi kapcsolatok változhatnak, ezért a hangsúlyt erre a különbségre kell tenni. (Neuberger, ???? 456.)
A primordializmus nagyobb figyelmet szentel a rendszerben rejlõ, hallgatólagos, nem tudatos stratégiáknak, ami csak igen ritkán fejezõdik ki tudatosan, nyíltan. Ezek a habitus termékei, a minden individuumban meglévõ egyéni, illetve kollektív történelemi tapasztalatból kiinduló gyors, ösztönös válaszok -- ez magyarázza, hogy konfliktus esetén miért szabadulnak el akkora indulatok. Az állam és a politika nem más, mint a már meglévõ kulturális identitás, illetve etnikai tagoltság kifejezõdése. (Smith, 1996, 446.)
2. Az instrumentalista megközelítés
Az instrumentalista megközelítés úgy tekint a vallásra, mint egy meghatározott cél érdekében felhasznált, racionális tényezõre. Ezt az irányzatot más néven relácionizmusnak is hívják. A vallás itt a külsõ és belsõ erõviszonyoknak megfelelõ szociális produktum. De ha az identitás-stratégiák, pontosabban a szituacionizmus oldaláról tekintjük, akkor tovább gazdagodik ez a megközelítés. A szituacionizmus rávilágít arra, hogy a különbözõ aktorok aktívan és állandóan formálják a vallási identitást, majd és ezt az identitást mobilizálják, vagy ha kell, újradefiniálják az adott, több-kevesebb embert megszólító pillanat tétjének megfelelõen. A stratégiának itt valamilyen tudatos vagy nem tudatos (általában gazdasági vagy politikai) célja van. Az identitás-stratégia szimbólumok együttesét használja fel vagy rekonstruálja más csoportokhoz és az államhoz képest való önmeghatározásában.
Fredrik Barth a Pakisztán nyugati határvidékérõl szóló tanulmányában az írja, hogy egy közösséghez való tartozás nem a kultúra tartalmi elemeitõl függ, hanem attól a céltól, amelyért a közösség együttesen cselekszik. Míg a primordialista felfogás szerinti kultúra, addig az instrumentalista koncepció szerint a cél az egyéni vagy közösségi aktorok cselekedeteinek mozgatórugója. Ez végsõ soron azt jelenti, hogy egy etnikai csoportot nem mint kulturális közösséget kell tekinteni, hanem mint racionális célorientált társulást. (Rex, 2002, 95.)
 A látszólag vallási színezetû politikai válságok mögött nem vallási okok, különbségek húzódnak. A vallási ellentétek fellángolása csak látszólagos, mögöttük gazdasági és politikai feszültségek rejlenek. Nemzetközi szinten sem találunk kulturális vagy vallási alapon szervezõdõ szövetségeket. A múlt (és jelen) háborúinak nagy többsége kulturálisan homogén zónákat szembeállító polgárháború. Az esetek nagy részében a vallási radikalizálódás és a vallás átpolitizálódása a társadalmi dezintegrációt és a gazdasági válságot követi. A vallás és a politika között megfigyelt kapcsolat tehát hamis (spourious correlation).
Úgy tûnik, hogy az instrumentalista megközelítés alternatív álláspontot fogalmaz meg a primordialista elmélethez képest, hiszen a vallást alapvetõen társadalmi jelenségként fogja fel. A vallás a kollektív és egyéni érdekek kontextusába illeszkedik mint bizonyos stratégiai célok tudatos megvalósításának az eszköze. Ez esetben a vallás lehetõvé teszi az elit számára a hatalomhoz, illetve különbözõ forrásokhoz való hozzáférést. A vallási javak a politikai elitek érekében történõ manipuláció részévé válnak. 
3. A konstruktivista megközelítés
Ez az irányzat egy harmadik elméleti megközelítést kínál. A társadalmi konfliktusokat olyan kognitív struktúrák szerves részének tekintik, mint amilyen az ideológia, a nacionalizmus, egy adott népcsoporthoz való tartozás vagy éppen a vallás. Ezek a közös tudáson és elvárásokon alapuló és attól függõ struktúrák tehát meghatározzák az egyén attitude-prizmáját, és ezáltal befolyásolják stratégiai döntéseit. Itt tehát egy társadalmilag kidolgozott és elfogadott szimbolikus kódrendszerrõl van szó.
Míg a primordialisták úgy tekintenek a vallásra, mint objektív, ezáltal az emberi akarattól független dimenzióra, addig a konstruktivisták arra a szándékra és képességre helyezik a hangsúlyt, amellyel az ember értelmet ad cselekedeteinek, s így a vallási jelenségeknek. 
A filozófiai és elméleti tartalmakon kívül a konstruktivizmus két, a társadalomtudomány hagyományos irányzatai által kevésbé vizsgált aspektusra hívja fel a kutató figyelmét. Egyrészt az állam társadalmi szereplõ, amely tevékenységében a saját vagy a nemzetközi rendszer szabályait követi. "Viselkedését" szabályok, normák, intézmények és identitások határozzák meg, így például egyes országoknál leginkább a vallási identitás vizsgálata ad magyarázatot a politikai döntések miértjére. 
 Másrészt a vallási identitás nem a belsõ és külsõ politikai rendszertõl független objektív valóság, hanem fõként a társadalmi struktúrák terméke. A vallás itt egyének közti (interszubjektív) struktúra, így függ a vele azonos rendszerben mozgó szereplõktõl. (Halabi, 2004)
A konstruktivisták tehát a vallás és a politika viszonyában a gazdasági vagy politikai okok mellett a kognitív struktúráknak is nagy jelentõséget tulajdonítanak. A primordialista szemlélettel ellentétben ezek a struktúrák változhatnak, ennélfogva viszonylagosak. Ezzel a konstruktivisták osztják az instrumentalisták azon álláspontját, hogy a politikai konfliktusok hátterében valójában nem vallási ellentétek állnak. Azonban ez nem jelenti szükségszerûen azt, hogy -- ha csak kognitív struktúraként is -- a vallás semmilyen szerepet sem játszana.  Ez a megközelítés tuljadonképpen középen található a primordializmus és az instrumentalizmus között, mivel tompítja mind a primordialisták kulturalizmusát, mind az instrumentalisták pragmatizmusát. 
Szaúdi-Arábia esete jól példázza a konstruktivista megközelítést. A monarchia legitimitása az ország katonai hódítással történõ egyesítésén, a törzsek szövetségén, valamint az ottománok elleni 20. századi katonai sikeren alapszik. Ezen túlmenõen a szaúdi uralkodók a vallási legitimitásra is hivatkoznak, amely egyrészt az iszlám két legfontosabb, Szaúd-Arábiában található szent helyének, Mekkának és Medinának a jelentõségén, másrészt a Szaúd család és a nyugaton wahhabizmusként ismer vallási mozgalom alapítójának, a 18. századi rigorista vallási tanítónak, Mohammed ibn Abd al-Wahhabnak a családja között fennálló szövetségen alapul. Tehát a királyság kettõs, politikai és vallási alapokon nyugszik. (Prier, 2006)

Kritikai összegzés

Hasenclever és Rittberger modelljének érdeme, hogy egyszerre vizsgálhatjuk a belpolitika és a külpolitika körébe tartozó vallási vonatkozású eseményeket (amely egyébként a nemzetközi kapcsolatok tanulmányozásnak egyik fõ nehézsége). Az állam által többé-kevésbé kontrolált mozgástér meghatározására azonban ez a modell nem tér ki. Annak ellenére, hogy a nemzetközi rendszerben egyre nagyobb szerepet játszanak a nem állami szereplõk, szükség van “State Culture Theory”-k kidolgozására, annak érdekében, hogy megérthessük a hidegháború befejezése és a szeptember 11-e utáni történéseket. Az állam és a vallás közötti kapcsolat lényegében továbbra is az állami politikák függvénye.
Az állam létrehoz és használ olyan mechanizmusokat, amelyek megkönnyítik, hatékonnyá teszik a mûködését. Mivel a vallás szorosan kötõdik a társadalomhoz és a nemzeti hovatartozáshoz, nem tud a nemzetközi kapcsolatok meghatározó tényezõjévé válni. Az állam szerepe abban áll, hogy erõsítse az adott társadalmat és identitást. Ebbõl a szempontból a radikális iszlám európai szervezeteinek fõ problémája éppen ennek a társadalmi alapnak és nemzeti hovatartozásnak a hiánya, ugyanakkor kihasználják a transznacionális mobilitás kínálta lehetõségeket.
A fent említett három megközelítés jól kiegészíti egymást, hiszen amennyiben az állam a biztonság, identitás, prosperitás hármasán alapuló nemzeti érdeket képviseli, akkor a három irányzat ugyanannak a nemzeti érdeknek egyik vagy másik összetevõjére összpontosíthat. Attól függõen, hogy az állam éppen az identitásra, a biztonságra vagy a prosperitásra teszi a hangsúlyt, másfajta politikára lesz szüksége, s ennek megfelelõen a politika is más-más megközelítést igényel.
Álláspontunk szerint a vallás az identitás lényegi összetevõje. Ha a vallásra a társadalmi szerkezet részeként tekintünk, akkor a vallási tényezõ a politikai kultúra központi elemévé válik, mi több, egyes országokban az adott rezsim legitimitásának alapjává. Konfliktusok esetén a vallás politikai eszköz, amely motiválja a nemzetközi színtéren kifejtett tevékenységet is.  Összefoglalva, a konstruktivizmus választ ad arra a kérdésre, hogy miként vált a vallás a nemzetközi kapcsolatok tényezõjévé, a primordializmus segít megérteni a vallási tényezõ állandó jelenlétét a társadalmak történetében, az instrumentalizmus pedig megmutatja, milyen szerepet tölt be ez a tényezõ a nemzetközi politikai rendszerben.

Jegyzet

(1) A tanulmány Chauprade Geopolitika: állandók és változók a történelemben címû könyvében jelent meg.

Irodalom

Abushouk, Ahmed Ibrahim (2006): Globalization and Muslim Identity Challenges and Prospects, The Muslim World, 7. 487–505.
Chauprade, Aymeric (2003): Géopolitique : Constantes et changements dans l'histoire, Ellipses, Paris.
Colonomos, Ariel (1999): Évangélistes en réseau: la lusophonie à l'épreuve de la latinité en Amérique, Lusotopie, 347--354. 
Grosby, Steven (????): Cultural History, Nationalism and the Dignity of the Individual: The Work of George L. Mosse, in Nations and Nationalism, Volume 6, No. 2, 275--286. 
Halabi, Yakub (2004): The Expansion of Global Governance into the Third World: Altruism, Realism, or Constructivism? International Studies Review.  6. 21–48. 
Hart, Roderick P. (????):  A Commentary on Popular Assumptions about Political Communication, Human Communication Research, Vol. 8, No. 4, 366--389.
Hasenclever, Andreas – Rittberger, Volker (2000): Does Religion Make a Difference? Theoretical Approaches to the Impact of Faith on Political Conflict, Millenium: Journal of International Studies, Vol. 29, No. 3, 641--674.
Haynes, Jeff (2001): Transnational Religious Actors and International Politics. Third World Quarterly, Vol 22, No. 2, 143–158.
Le Pautremat, Pascal (2003): La politique musulmane de la France au XXe siècle, De l’Hexagone aux terres d’Islam, Espoirs, réussites, échecs, Maisonneuve et Larose, Paris.
Neuberger, Benyamin (????):  Nationalism: Theory, Ideology, History: Anthony D. Smith, in Nations and Nationalism, Vol. 9, No. 3, 455--56.
Pickstock,Catherine (2000): Liturgy, Art and Politics, Modern Theology, 4. 159--180.
Prier, Pierre (2006): Entre «islamistes» et «libéraux», le jeu serré des Saoud. Le Figaro, 2006. március 15.
Rex, John (2002): The Fundamentals of the Theory of Ethnicity. in Malesevic, S. -- Haugaard, M. (szerk.): Making Sense of Collectivity; Ethnicity, Nationalism and Globalisation, Pluto Press, London. 88--121. 
Robertson, Roland (1987): Functionalism. Encyclopedia of Religion, Vol. 5, Macmillan, New York. 3230--3233.
Smith, Hiba! A hivatkozási forrás nem található. D. (1996): Hiba! A hivatkozási forrás nem található.. Ethnicity and International Relations, 7, 445-458  
Williams, Rhys H. (1996): Religion as Political Resource: Culture or Ideology? Journal for the Scientific Study of Religion, 12. 368--378.
Le patriarche russe appelle à l'unité orthodoxe face à l'Occident et à l'islam. La Croix,  2004. febr. 3.
En Egypte, M. Sarkozy fait "le service après-vente" de la loi sur la laïcité. Le Monde, 2003. dec. 31.