Mesterházi Zsuzsa
ELTE, Bárczi Gusztáv Gyógypedagógiai Fõiskolai Kar (Budapest)
	
Változik-e a gyógypedagógia identitása?

Ez az írás az Iskolakultúra 2006 októberi /10. számában megjelent A gyógypedagógia változó identitása (Artiles, 2006, 3--35.) címû tanulmányra reflektál. Kiemelten foglalkozik a gyógypedagógia és a “special education” közötti fogalmi eltéréssel. Á , áttekinti azokat a hasonlóságokat és különbségeket, amelyek a magyar és az amerikai társadalomban a tanulási nehézséggel küzdõ tanulók felülreprezentáltságát eredményezik a gyógypedagógiai oktatásban, valamint röviden bemutatja a hazai kutatók vizsgálódásainak egyes eredményeit, valamint a hazai paradoxonokat és dilemmákat ezzel a problémával kapcsolatban. S végül a A gyógypedagógia szemszögébõl foglalja össze az integrált nevelés szerepét a tanulási akadályok csökkentésében, a pedagógiai kultúra átalakításában.

	Ennek az írásnak a mûfaja a reflexió. R ; reflektálni kíván Alfredo J. Artiles: A gyógypedagógia változó identitása címû tanulmányára (Artiles, 2006, eredeti: Artiles, 2003), amelyet az Iskolakultúra címû folyóirat fordításban közölt (1) az elmúlt év õszén. (2)
	A kérdés, amelyet ennek az írásnak a címéül választottam, tömören azt jelzi, hogy elsõ pillantásra kérdés merül fel az olvasóban a tanulmány kijelentõ módban megfogalmazott lényegi megállapításai nyomán a gyógypedagógia identitásának változásáról. A figyelmes olvasó azonban észreveheti azt is, hogy a tanulmány címe, de legalábbis ennek annak magyar fordítása, nem befejezett tényként kezeli a gyógypedagógia identitásának megváltozását, hanem arról a folyamatról ír, amelyben átalakul (megváltozik) magának a változásnak a folyamatára utal. Ez a tanulmány többek között azért is nagyon érdekes, mert a változási folyamatot több szálon elemzi; szociális, gazdasági, kulturális összetevõit is átvizsgálja, egymással összefüggésbe hozza. Ezt az összetett témakezelést jelzi az tanulmány alcíme: Paradoxonok és dilemmák a kultúra és a tér nézõpontjából. Ebbõl arra következtethetünk, hogy a fõ téma – a gyógypedagógia változó identitása – kifejtésének gondolati útja számos ellentmondáson, pro és kontra megállapítások sorozatán keresztül vezet a további nyitott kérdéseket is felvetõ megállapításokhoz. A szerzõ gondolatmenete (kérdés, okfejtés, bizonyítás, állítás, majd ismét kérdés….) nagyon jól követhetõ. K , kiváló alkalmat kínál a gondolkodásban való részvételre. A tanulmány vitathatatlanul felkelti a hazai gyógypedagógusok és a gyógypedagógia iránt érdeklõdõ más szakemberek figyelmét. Bár ez a tanulmány a Vanderbilt Egyetemen (USA, Nashville) készült, tõlünk néhány ezer kilométerre, témaválasztása mégis aktuális nálunk is. Ezt támasztja alá a tanulmány rezüméje is:

 “E tanulmány paradoxonokat és dilemmákat azonosít, amelyekkel azok a gyógypedagógiai kutatók és gyakorlati szakemberek kerülnek szembe, akik megpróbálnak társadalmilag igazságos oktatási rendszert teremteni egy olyan társadalomban, amelyet egyre összetettebb különbségek jellemeznek.” (Artiles, 2006, 3.)  

	A gyógypedagógus számára kihívást jelentõ tanulmány-cím mellett ez az idézett rezümé-részlet késztetett arra, hogy kezdeményezzem a tanulmányra való reagálást nyilvános szakmai vita keretében, majd ezt követõen a felvetett észrevételek alapján egy összefoglaló, reflexió mûfajú írás közlését. Az indítékok között még megemlítem azt a hiányérzetet is, amelyet a válasz jellegû, diszkutáló írások igen csekély száma kelt mindazokban, akik a gyógypedagógia, a fogyatékosságügy aktuális kérdéseivel elmélyültebben kívánnak foglalkozni. Messze meghaladná ennek az írásnak a kereteit, ha a tanulmányban felvetett valamennyi problémára reflektálni kívánnánk. Ehelyett kiemeltem néhány olyan problémát, amelyekkel a hazai gyógypedagógia mûvelõi korábbi publikációikban már foglalkoztak. 

A “gyógypedagógia” és a “special education” eltérõ jelentése

	Az eredeti angol nyelvû tanulmány címe: Spaecial Education’s Changing Identity: Paradoxes and Dilemmas in Views of Culture and Space. Milyen szakkifejezéssel lehet ezt a címet helyesen magyarra fordítani? A special education jelentéstartalma ugyanis nem azonos a magyar nyelvben használt gyógypedagógia kifejezéssel. Az angol nyelvû szövegek magyarra történõ fordításakor azonban gyakran használják, mint a gyógypedagógia az angol terminus magyar megfelelõjét. A tartalmi eltérés finomabb nyelvi érzékeltetésére gyakori a speciális pedagógia kifejezés használata a gyógypedagógia helyett (kizárólag fordítások esetében, vagy a hasonló kérdésekkel foglalkozó külföldi szakterület megjelölésére). Az eredeti magyar nyelvû szakirodalom a szóban forgó szakterület megnevezésére azonban következetesen a gyógypedagógia kifejezést használja. 
	A gyógypedagógia kifejezés a 19. század második felében kezdett nálunk meghonosodni a német Heilpädagogik kifejezés szó magyarra fordításának hatására. Jelentéstartalma azóta sokat változott, az egyre gazdagabb tartalmú fogalom megnevezése azonban ma is ugyanazzal  a szóval történik: gyógypedagógia. Egyes nyelvterületeken a jelentéstartalom változásával idõrõl-idõre különbözõ megnevezések kerültek be a szaknyelv szókészletébe (például a "remedial education"-t felváltotta a special education, a "Heilpädagogik"-ot felváltotta a "Sonder-" vagy "Behindertenpädagogik", még késõbb a "Rehabilitationspädagogik", másutt hosszú ideje használatos az "éducation spécialisé"), míg más országokban, a magyar szaknyelv megõrzött nyelvi formájához hasonló módon ma is az eredeti Heilpädagogik kifejezést használják, a korábbiaktól és a mai magyar értelmezéstõl eltérõ tartalommal. A terminológiai kérdésekkel foglalkozó szaklexikonok nagyon részletesen írják le ezeket a szaknyelv-fejlõdési eltéréseket és az eltérõ különbözõ jelentés-tartalmakat. (Antor és Bleidick, 2001; Mesterházi, 2001; 2004) Egyébként a tanulmány elsõ sorai is arra intenek, hogy jól gondoljuk meg a szavak tényleges jelentését: 

 “Az USA osztálytermei ma drámaian másképpen festenek, mint 30 évvel ezelõtt, mielõtt a szövetségi kormány kibocsátotta az elsõ általános érvényû, gyógypedagógiai törvényt – Education for All Handicapped Children Act – 1975-ben. Ezt a törvényt módosították  1990-ben, Individuals with Disabilities Education Act  (IDEA) néven.” (Artiles, 2006, 3.)

	Ha összehasonlítjuk a két törvény címét, szembeötlik az érintett személyek körének megnevezésében bekövetkezett változás: Handicapped Children (1975) és Individuals with Disabilities (1990). Tizenöt év alatt nemcsak a kifejezések változtak meg, hanem lényegesen szélesebb körre (nem csak a gyermekekre) terjesztették ki a törvény hatályát is. Tehát nem csupán a szavak cserélõdése történt meg, hanem igen jelentõs tudásgyarapodás és szemléletváltozás ment végbe a háttérben. A magyar nyelvre fordításkor gyakran mindkét angol kifejezés esetében fogyatékos gyermekekrõl, személyekrõl, vagy fogyatékkal élõ személyekrõl írnak. Holott a WHO már 1980-ban nagyon jól definiált különbséget tett a Handicap és a Disability kifejezések között. A Handicap (a magyar gyógypedagógiai nyelvben: akadályozottság, az magyar orvosi nyelvben: rokkantság) minden esetben az egyén kora, neme és társadalmi szerepei szerint elvárható mindennapi tevékenységének tartós nehezítettségét, a társadalmi funkciókban bekövetkezõ zavart jelenti. Ezzel szemben a Disability (a magyar gyógypedagógiai nyelvben: fogyatékosság, képességzavar, képesség-fejlõdési zavar) az érzékelõ, mozgási vagy értelmi funkciókhoz szükséges képességek részleges vagy teljes, átmeneti vagy végleges hiánya, a speciálisan humán funkciók zavara. (Kullman és Kun, 2004)
	A vitában azért foglalkoztunk a jelentéstartalmi kérdéssel, mert nem szeretnénk a bábeli zûrzavar állapotába kerülni. Ellenkezõleg, pontosan kívánjuk érteni a tanulmány szerzõjét, angol és magyar nyelven egyaránt, valamint a vita résztvevõiként egymást is, figyelembe véve a fogalmak nominális és/vagy funkcionális ekvivalenciájának problémáit. A hasonlónak vagy azonosnak tetszõ fogalmak tartalmi különbségeivel szembeni vájtfülûség a hazai gyógypedagógiában akkor alakult ki, amikor több hazai kutató bekapcsolódott a gyógypedagógiai alapfogalmak definiálását kidolgozó nemzetközi kutatócsoport munkájába (1979--1989). A kutatási projekt vezetõje (Humboldt Egyetem, Rehabilitációs-pedagógiai és Kommunikáció-tudományi Szekció) egyik visszatekintésében ezt írja: “A szaknyelvben a terminológiai kérdések különösen jelentõsek, (vagyis) azok a szavak, amelyekhez […] valamilyen definiált tartalmat hozzárendelünk. Ezek segítségével lehet ugyanis a szakmailag releváns tartalmakat és ezek összefüggéseit azonosítani. A szaknyelvben ezek a terminusok mindig meghatározó funkciót hordoznak, és a stilisztikai szempontokkal szemben mindig elsõbbséget élveznek. […] Bármely szaknyelvi fordításban, amikor egy idegen nyelvrõl az anyanyelvre történik a fordítás, elvileg meg kellene gyõzõdni arról, hogy a választott kifejezés esetében funkcionális vagy részben funkcionális ekvivalencia megállapítható-e, vagy funkcionálisan egyáltalán nem ekvivalens a fordításban alkalmazott kifejezés. Csak ennek a feltételnek a figyelembevételével lehetséges az egyértelmû tudományos gondolatcsere.” (Becker, 2003, 38--39.)

A “sajátos nevelési igény” (SNI) gyûjtõfogalom bevezetésének hatása a fogyatékos személyek körének meghatározására

	A gyógypedagógiai gyakorlat egyik meghatározó kérdése, hogy kik azok a gyermekek, fiatalok és felnõttek, és hányan vannak, akik az egyes országok jogszabályai alapján állami, egyházi, civil vagy egyéb forrásból származó finanszírozással igénybe vehetik a gyógypedagógiai szolgáltatásokat. A különbözõ érdekek ütközetében végsõ soron az adott ország költségvetése dönti el, hogy kik és milyen támogatási arányban részesülhetnek ebben a támogatásban. A gazdasági/pénzügyi döntéshez a támogatásra jogosult személyek körének meghatározása szükséges. A támogatási jogosultság kinyilvánítása érdekében vezették be a jogalkotásban a speciális nevelési szükséglet, másképp a sajátos nevelési igény (SNI) fogalmát. Ebbe a körbe az adott ország gazdasági lehetõségeitõl függõen kerülnek be a fogyatékos gyermekek, tanulók csoportjai. Az SNI tehát nem diagnosztikus kategória, hanem olyan gyûjtõfogalom, amelynek alkalmazásával a fogyatékos gyermekek, tanulók számára többletjogokat, költségvetési többletforrásokat biztosítanak. Ennek figyelembevételével érdemes olvasni a tanulmány következõ sorait:

“A gyógypedagógiára érvényes jogszabályok szerint a fogyatékkal élõ tanulókat a lehetõ legkevésbé restriktív környezetben kell oktatni (least restrictive environment, LRE). […] Bár a törvény azt követeli, hogy az LRE egyénre szabottan legyen meghatározva és a szolgáltatások egy kontinuum mentén legyenek elérhetõk a legkevésbé integrálttól a leginkább integráltig, kétségessé vált a szülõk, a gyakorlati szakemberek, politikusok és kutatók számára is, hogy mi a legjobb eljárás az implementáció folyamatában.” (Artiles, 2006, 6--7.) 

	Az USA-ban az 1970-es évek közepétõl használják az “exeptional educatinal needs” (különleges nevelési szükséglet) kifejezést, amelyet a “special educational provision” (speciális nevelési intézkedések) törvényi bevezetése céljából alkalmaztak. Ennek jegyében kívánták megteremteni a fogyatékos tanulók számára a legkevésbé korlátozó iskolai környezetet. Nem sokkal késõbb Angliában is megjelent a “special educational needs” kifejezés használata, amit a fogyatékos gyermekek integrált nevelési feltételeinek megteremtése céljából vezettek be. Németországban a fejlesztõ diagnosztikai eljárások elterjesztése után, 1994-ben fogalmazták meg a “sonderpädagogischer Förderbedarf” (gyógypedagógiai fejlesztési szükséglet) kifejezést, amelynek kettõs célja volt: az alaposabb indoklási kötelezettség bevezetése a külön fejlesztés megállapítására, illetve az általános iskolán belüli tanulás-segítõ rendszer kötelezõ kialakításához szükséges anyagi források megteremtése. Az OECD-indikátorok között 2000-ben vezették be a speciális oktatási-nevelési szükségletek meghatározását.  (Speck, 2003)
	A magyar közoktatási jog 1993 óta használja a SNI fogalmát. Két csoportra osztja az e körbe tartozókat: a.) testi, érzékszervi, értelmi, beszédfogyatékos, autista, halmozottan fogyatékos személyek; b.) a pszichés fejlõdés zavarai miatt a nevelési, tanulási folyamatban tartósan és súlyosan akadályozott személyek. (Jelenleg vita folyik arról, hogy a b.) pontba soroltak teljes körûen beletartozhatnak-e az SNI körbe. Ez a kérdés elsõsorban finanszírozási okok miatt vetõdött fel.) A 2005 évi hazai oktatási statisztikai adatok szerint az a.) pontba tartozók aránya a teljes tanköteles népességben: 4,2% (ebbõl 3,1% enyhén értelmi fogyatékos), a b.)  pontban: 2,9%, (ebbõl 2,4% mutat súlyos tanulási zavart), összesen: 7,1% az SNI körbe tartozók aránya (ebbõl összesen 5,5% a tartós tanulási problémával küzdõ általános iskolai tanuló). Ezzel szemben a tanulmány a következõ statisztikai adatokra hivatkozik:

Az “1998-as adatok alapján a legutóbbi NRC (ti. National Research Council – szerzõi megjegyzés) beszámoló […] azt jelezte, hogy országos szinten a tanulók 12 százaléka részesül gyógypedagógiai ellátásban. […] Számos figyelmeztetés fogalmazható meg a gyógypedagógiai elhelyezésre vonatkozó adatok elemzésével kapcsolatban, mint például az adatgyûjtési eljárással kapcsolatos problémák, az államonként eltérõ definíciók és kritériumok a fogyatékosságra vonatkozóan…” (Artiles, 2006, 11.) 

	A hazai és az amerikai számadatok közötti különbség (7,1%, illetve 12%) egyértelmûen mutatja, hogy lényegesen szélesebb az a tanulói kör, amelykikre az USA-ban kiterjesztik a gyógypedagógiai segítségnyújtást. Mivel az SNI fenti hazai csoportosítása szerinti az a.) pontba tartozó személyek elõfordulási gyakorisága az európai országok többségében és az USA-ban évtizedek óta nagy hasonlóságot mutat (legfeljebb 5%), ezért feltételezhetõ, hogy a b.) pontba soroltak körében lehet jelentõs az aránybeli eltérés. A számadatok differenciáltabb elemzésébe (például a diagnosztikus kategóriák arányainak vizsgálatába) nem bocsátkozhatunk, mivel erre nem tér ki a tanulmány. Azt azonban feltételezhetjük ezekbõl az adatokból, hogy az amerikai törvényalkotás a tartós tanulási nehézségek/zavarok körét lényegesen tágabban határozza meg, mint a magyar törvényalkotás. E , ebbõl következõen a gyógypedagógiai segítségnyújtást, a különféle szolgáltatásokat is szélesebb körre terjeszti ki. Vagyis a gyógypedagógiai tevékenységek körének, a gyógypedagógia kompetenciájának kibõvülését a jogalkotás is elismerte. E , így ez esetben valóban indokolt a gyógypedagógia identitásának változásáról is beszélni. A hazai gyógypedagógiai tevékenység kiterjesztése a tartós tanulási nehézségekre/zavarokra körére lényegesen kisebb körben történt meg. Ugyanakkor ismeretesek azok a hazai feltevések, adatok is, amelyek legalább 10--12%-ra teszik azoknak az általános iskolai tanulóknak a körét az arányát, akik tanulási nehézségekkel küzdenek, de nem tartoznak az SNI-sek közé körbe. Ebbõl következõen nem is kapnak többletjogot, hanem a szokásos pedagógiai eszközökkel (tanulócsoporton belüli differenciált oktatás) történhet a megsegítésük.
	A hazai gyógypedagógia kompetenciakörének bõvülésére az elmúlt évtizedekben elsõsorban az iskoláskor elõtti és az iskolán túli utáni életkori csoportok egyre átfogóbb bevonása, valamint a gyógypedagógiai segítségnyújtás tartalmi változatosságának fejlesztése volt a jellemzõ. Emellett azonban a hazai gyógypedagógiai iskolákban, illetve az integrált iskoláztatásban is egyre növekvõ arányban jelentek meg megjelentek egyre növekvõ arányban a klasszikus fogyatékossági csoportok mellett a tartós tanulási nehézségekkel küzdõ azok a tanulók, akik a tartós tanulási nehézségek körébe sorolhatók. Ekkor kezdõdött meg a hazai gyógypedagógiában – a nemzetközi trendnek és terminológiának megfelelõen – az iskolai tanulási problémák körének osztályozása: tanulási nehézség (átmeneti jellegû tanulási gyengeség ép intelligencia mellett), tanulási zavar (egy-egy tanulási területen hosszan tartó probléma, bármely intelligencia-szinten), valamint a tanulási akadályozottság (a tanulási területek döntõ többségére kiterjedõ, tartós probléma, többnyire a 60--80-as IQ övezetben). Ez utóbbi csoport – a kísérõ problémák következtében – részleges átfedést mutat az enyhe fokban sérült, értelmi fogyatékosnak minõsített, az 50/55--70-es IQ övezetbe esõ személyekkel. A tanulási problémákkal, illetve az ehhez gyakran társuló viselkedési problémákkal küzdõ tanulók megsegítésére a gyógypedagógia folyamatosan gyarapítja diagnosztikus, terápiás és oktatási eljárásait. (Mesterházi és mtsai, 1998) Részben ezzel a kompetenciabõvüléssel, valamint az együttnevelés terjedésével magyarázható a komplex gyógypedagógiai ellátást biztosító és az integrált nevelést elõsegítõ közoktatási intézmények (Egységes Gyógypedagógiai Módszertani Intézmény) kialakulása (1993. évi LXXIX. törvény a közoktatásról, 33.§ 12. bek.).

A gyógypedagógia gyakorlati és tudományos önmeghatározása a gyakorlatban és a tudományban

	A hazai gyógypedagógia gyakorlati és tudományos szempontból határozta meg önmagát. Egyrészt a gyógypedagógia a fogyatékos személyek nevelését, terápiáját, rehabilitációját ellátó praxis, másrészt kialakulóban levõ tudományág, amelynek tartalma folyamatosan bõvül. “A gyógypedagógiai gyakorlat eljárásai, módszerei olyan hatás-együttesek, amelyek a gyermek testi állapotát, idegrendszeri folyamatait, pszichológiai funkcióit, tudását, személyiségét, viselkedését, teljesítményeit kívánják kedvezõen befolyásolni. A gyakorlatot és a tudományt maga az eljárás kapcsolja össze. A gyakorlat az eljárás alkalmazása, a tudomány pedig az eljárás magyarázata és hatékonyságának igazolása.” (Illyés, 2004, 57.) Ez az álláspont a gyakorlat és a tudomány között egymásrautaltsági kapcsolatot tételez fel. Egy másik hazai felfogás szerint: “Ma a gyógypedagógia interdiszciplináris embertudomány (össztudomány), a gyógypedagógiai segítséget igénylõ személyek (népesség) és a rájuk irányuló komplex megismerés, fejlesztés, nevelés, terápia, oktatás, képzés, kísérés, rehabilitáció (tevékenység) tudománya.” (Gordosné, 2004, 77.) A tanulmány szerzõje ezzel szemben a következõket írja:

“Emlékezzünk rá, hogy a gyógypedagógia eredeti önmeghatározásának sarokpontja emberi jogi kérdésként vetõdött föl a fogyatékkal élõkkel kapcsolatosan. Ennek eredményeként az IDEA azért került törvénybe, hogy biztosítsa a megfelelõ és szabad közoktatást, a szülõk jogait az értékelésre és informálódásra a tanulók elhelyezésre vonatkozó döntésekrõl, beleértve magának a speciális csoportba helyezés folyamatának a kellõ ismeretét.” (Artiles, 2006, 3.) 

	A 20. század közepén felerõsödõ emberjogi mozgalmak hatást gyakoroltak a hazai gyógypedagógiára is. Ez a hatás azonban – döntõen a fennálló társadalmi rendszerrel összefüggõ okok miatt – több évtizeden át csak korlátozottan érvényesült több évtizeden át. A hazai gyógypedagógia ez idõ alatt elsõsorban szakmai fejlõdési utat járt be, melynek elõterében a közvetlen, személyekre irányuló gyógypedagógiai munka tapasztalatai, valamint a társszakmák (orvosi, tanítói/tanári, pszichológusi praxis) képviselõivel folytatott együttmûködés tapasztalatai álltak. A gyógypedagógiai tudományos kutatások témaválasztásait is lényegében ez a szemléletmód határozta meg. Revelációként hatottak azok a nagyobb szabású kutatások, amelyek a fogyatékosság társadalmi összefüggéseit mutatták be, különösen a Budapest-vizsgálat és a Zala megyei kutatás. (Czeizel, Lányiné és Rátay, 1978; Illyés, 1984) Az emberjogi kérdések valójában a rendszerváltozást követõ évektõl (1989-tõl) erõsödtek fel a hazai gyógypedagógiában. Ennek egyik legizgalmasabb területe volt az integrált nevelés hazai bevezetésével kapcsolatos vita-sorozat, illetve az integrált nevelés gyakorlatának terjedése, az ehhez szükséges jogszabályok megalkotása, a gyógypedagógusok képzése és továbbképzése, a közoktatási intézmények pedagógiai szemléletének és gyakorlatának napjainkban is folyamatban lévõ átalakulása. (Csányi, 2000; 2001; Illyés, 2001b)
	Ha egybevetjük a gyógypedagógia kétféle önmeghatározását, akkor láthatóvá válnak a fejlõdés különbözõ útjai, valamint az is, hogy egy adott idõpontban mennyire más elõtörténet alapjain vetõdnek fel esetleg megközelítõen hasonló kérdések. Az is nyilvánvaló azonban, hogy nem beszélhetünk a fejlõdési utak, a jelenlegi állapot vagy a jövõben megoldandó problémák egymást lefedõ azonosságáról. 
	A gyógypedagógiának – önmeghatározása kapcsán – szembe kell néznie napjaink és a közvetlen jövõ aktuális kérdéseivel is. “Az emberiség létét fenyegetõ globális válságjelenségek, melyek közt ott találjuk a fogyatékosság sohasem látott mértékû terjedését is, figyelmeztetnek rá, hogy ezeken a területeken hovatovább nem tehetünk mást, minthogy altruistaként viselkedünk. […] Ráadásul a jelenlegi válság – úgy tûnik – jelentõs mértékben avantgárd megoldásokat kíván. Ha az egyes egyén és a kisebb társadalmi csoportok lényegében mindenért való felelõssége nem tudatosul, ha a polgárok és autonóm kis szervezeteik, közösségeik nem igyekszenek megoldani, sem az állam, sem a nagy szervezetek, senki sem fogja megoldani helyettük.” (Kálmán és Könczei, 2002, 193--194.) Ennek az idõnek a beköszönte már itt van. Ezzel a kérdéssel csak közvetetten, egészen más megközelítésben találkozunk a tanulmányban, holott a felvetett problémák megoldására irányuló keresésben ez a felismerés megkerülhetetlen:

“Egy olyan pusztító idõszakban, amikor a politikailag és ideológiailag terhelt reformoknak valószínûleg pusztító következményei lesznek a szegényebb és a rasszokhoz tartozó kisebbségek számára, a jövõbeni kutatásoknak arra kellene összpontosítaniuk, hogyan jönnek létre és alakulnak a Harmadik Terek – a helyek, ahol […] az ellenállás születik (ti. mármint a mássággal szembeni ellenállás – szerzõ megj.). Ha a Harmadik Terekre figyelünk, az szükségszerûen arra kényszerít minket, hogy figyelembe vegyük a társadalmi igazságosságot…” (Artiles, 2006, 28.)

Az integráló nevelés és az inkluzív pedagógiai mozgalom hatása a gyógypedagógiára

	Egyes hazai gyógypedagógiai publikációk megemlítik, hogy már az 1970-es évek második felében voltak olyan látássérült és hallássérült tanulók, akik együtt (integráltan) tanultak a többségi általános iskolában. Az 1980-as években kísérleti programok indultak egyes fogyatékossági csoportokban az integrált óvodai és általános iskolai nevelés szélesebb körû bevezetésének elõkészítésére. (3) Az 1985 évi I. sz. oktatási törvény lehetõvé tette bizonyos esetekben az együttnevelést. Ezekben az években azonban még sokan megkérdõjelezték az integrált nevelés ennek létjogosultságát. Az integrált nevelés gyakorlatával és filozófiájával foglalkozó írások hatására – részben támogatóan, részben kérdõjelekkel – megjelenik a hazai szakirodalomban a befogadó (inkluzív) iskola gondolata. “Az inkluzív szemlélet általánosabb megjelenését lassítja, hogy a differenciálás korszerû elmélete sokáig nem szerepelt a pedagógusképzésben, s a fogyatékosok integrációja a tapasztalás szintjén sem eléggé ismert. Ugyanakkor a képzésben már megjelenik az inklúziónak szinte valamennyi lényeges elõfeltétele, mint a tanulás folyamatának differenciált szervezése, a differenciálás módszertana, az individualizáció fokozott érvényesítése. […] Magának az integrációnak a gondolata is megjelenik több képzõhely tematikájában. […] …az óvodai integráció egyre szélesebb körben jelenik meg […] Ennek természetes oka, hogy az óvodai nevelés kevésbé teljesítménycentrikus […] Az iskolákban visszafogottabb a gyakorlati elõrelépés…” (Csányi, 2000, 389.)
	Az integráltan tanulók aránya összefüggésben áll azzal, hogy mely csoportokra terjed ki egy-egy országban a jogszabályban meghatározott SNI (angolul SEN: Special Educational Needs) kategória. Az OECD fogyatékosságokkal foglalkozó tagozatának egyik ülésérõl olvashatjuk a következõket: “Hangsúlyoztam, hogy ha az egyes országok törvénykezése, klasszifikációs eljárásai, diagnosztikus módszerei, vagy iskolaszerkezete változik, akkor statisztikai adatai is módosulhatnak. Ugyanannak az országnak a statisztikai adataiban a változás tehát több körülménnyel függ össze… […] Általánosan elfogadottá vált, hogy azokban az országokban, ahol a törvénykezés lehetõvé teszi az ép és a sajátos nevelési szükségletû tanulók együttnevelését, az ép gyermekeknél elvégzett PISA vizsgálatokat a sajátos nevelési szükségletû gyermekekre is ki kell terjeszteni. […] A PISA kutatásokban “…a mintavétel 5%-os hibahatárral dolgozik, és mivel a sajátos nevelési igényû tanulók létszáma általában  kevesebb, mint 5%, több ország nem vonta be ezeket a tanulókat a vizsgálatba. Különösen azokban az országokban volt ez a helyzet, ahol a sajátos nevelési szükségletû gyermekek szegregált iskolákban, tagozatokon vagy osztályokban tanulnak.” (Illyés, 2001a) Ezeknek a vizsgálatoknak a kiterjesztése azért is fontos, mert bizonyító erejû adatokat szolgáltathatnának az integrált nevelés pedagógiai eredményességérõl. A sajátos nevelési igények egységes értelmezésére irányuló OECD politika hatást gyakorolt a hazai gyógypedagógiai értelmezésre is. (Csányi és Zsoldos, 2003)
	Az SNI kategóriába sorolás tehát meghatározza más egyéb tényezõk – például demográfiai változások – mellett a speciális/gyógypedagógiai oktatást végzõ közoktatási intézményekben ellátandó tanulók számát, a gyógypedagógiai segítségnyújtás formáit (csoportos oktatás, egyéni rehabilitációs/habilitációs fejlesztés, különbözõ szakszolgáltatások), a segítségnyújtáshoz szükséges szakemberek típusait, a munkaerõ szükségletet, a gyakorlat fejlesztésére irányuló tudományos kutatások témaválasztását. (Halász és Lannert, 2006)
Ebben a témakörben a tanulmány felveti mindazokat a kérdéseket, amelyek az integráció/inklúzió terjedésének hatására az amerikai "special education" gyakorlatában megjelentek:

“ -- Hogyan változik majd meg a gyógypedagógia identitása, amikor ez a rendszer (az integrált oktatás, az inkluzív iskolák) egyre több olyan tanulót szolgál a többségi pedagógiai környezetben, akik alapvetõen különbözõ nehézségekkel küszködnek?
 -- Hogyan kerül bele majd a gyógypedagógia önmeghatározásába a kultúra szerepének megértése?
   -- Hogyan lesz képes ez a terület tudomásul venni a nemzetiségi és nyelvi hátteret a kutatási gyakorlatban, és hogyan lesznek képesek a kutatók ezeket elhelyezni a kulturális hatások dinamikus hálózatában?” (Artiles, 2006, 4.) 

	Ezek a kérdések nem teljesen ugyanazokat a problémákat vetik fel, mint amelyek ahogy az a hazai gyógypedagógiában tapasztalhatóak az integrált neveléssel kapcsolatban összefüggésben. Az integrált nevelés hazai bevezetése elsõsorban közoktatás-politikai/jogi, iskolaszervezeti, oktatás-módszertani, pedagógus-képzési problémákat hozott felszínre. Ezek a problémák a feltárás, a megválaszolás, a gyakorlati intézkedések kezdeti, de már eredményeket felmutató stádiumában jelentek meg vannak. Megtörtént például az integrált nevelés jogi szabályozása, az integrált nevelést segítõ oktatás-módszertani kísérletek és kutatási programok elindítása, a pedagógusképzések programjaiban az ezzel integrált neveléssel foglalkozó témakörök bevezetése, az integráció kiterjesztése a közép- és felsõoktatásra, különféle csatornákon a közvélemény tájékoztatása különféle csatornákon. Ezeknek a hatásoknak az elemzése a gyógypedagógia feladata lesz az elkövetkezõ években. – A második és a harmadik kérdés, amelyek a kultúrát és a nyelvi problémákat érintik, ez ideig elsõsorban a roma tanulók iskolai pályafutását befolyásoló szociokulturális és nyelvhasználati hátrányok témakörben foglalkoztatta a hazai gyógypedagógiát. A tanulmányban – tekintettel az USA-ban élõ számos etnikai és nyelvi kisebbségre – ezeknek a nyelvi és kulturális különbözõségekbõl eredõ iskoláztatási problémáknak a kifejtése kerül középpontba. 

A társadalmi peremcsoportok felülreprezentáltsága a gyógypedagógiai nevelésben

	A tanulmány szerzõje szerint a speciális nevelési ellátásban részesülõk jelentõs része olyan csoportokból érkezik, amelyeknek eltérõ a rassz szerinti hovatartozása, társadalmi osztálya vagy nyelvi háttere a többségtõl eltérõ.

“…ebben a tanulmányban az inklúzió és a felülreprezentáltság találkozási pontjait tárgyalom, mivel ez hatással van azokra az iskoláskorúakra, akik gyakran elõforduló fogyatékossággal (különösen tanulási nehézségekkel) küszködnek. Erre a csoportra összpontosítok, mivel õk képezik az Amerikai Egyesült Államokban a fogyatékkal élõ iskoláskorú populáció legnagyobb szegmensét.” (Artiles, 2006, 4.) 

“…a gyógypedagógiai rendszerbe belépõ tanulók többsége a legnagyobb amerikai iskolai körzetekben etnikai és nyelvi kisebbséghez tartozik. A gyógypedagógiai ellátásba kerülõ kisebbségekkel foglalkozó tudósok hallgatnak arról, hogy milyen következményei lehetnek az inkluzív pedagógiai mozgalomnak. Az a tény, hogy mind a felülreprezentáltság, mind az inklúzió irodalma hallgat a másikról, azt mutatja, hogy ez a tudás társadalmi csoportokhoz kötött.” (Artiles, 2006, 14.) 

	A felülreprezentáltság a szociálisan halmozottan hátrányos helyzetben élõ, roma tanulók esetében alakult ki a gyógypedagógiai tantervek alapján mûködõ hazai általános iskolákban. Az 1980--90-es években az enyhe fokban sérült értelmi fogyatékos tanulók általános (korábban kisegítõ) iskoláiban a roma tanulók aránya – az oktatási statisztikák szerint – elérte az országos 40%-ot. Az akkori kisegítõ iskolai tanulónépesség testi és pszichikus fejlettségét, iskolai teljesítményeit elsõként a már említett Budapest-vizsgálat tárta fel egy, az egész fõvárosra kiterjedõ, orvosi, gyógypedagógiai, pszichológiai és szociológiai kutatás keretében. (Czeizel, Lányiné és Rátay, 1978) A hazai általános iskolai szelekció folyamatának szociológiai szempontú feltárása nyomán különféle kutatások indultak el a probléma egyes részterületeinek vizsgálatára. (Ladányi és Csanádi, 1983)  A gyengén teljesítõ általános iskolások körében a roma tanulók  felülreprezentáltságát  vizsgáló  gyógypedagógiai kutatás az egész Zala megyére kiterjedt. (Illyés, 1984) A roma tanulók gyógypedagógiai iskolai felülreprezentáltságának kérdésrõl megindultak azok a társadalmi viták, amelyekbe a gyógypedagógia is bekapcsolódott. (Bánfalvy, 1990; 2002; Mesterházi és mtsai, 2006, elsõ közlés 1996)  A 2000-es évek elején – az oktatási kormányzat megbízásából – indultak el azok az iskolai programok, amelyek célul tûzték ki a roma tanulók nagy arányának csökkentését a szegregált iskolai oktatásban. (Radó, 2003) Ennek a programnak a hatására az integrált nevelés értelmezésének az a változata is kialakult, amely Hatásukra a fogyatékos tanulók integrált nevelése mellett fokozatosan elõtérbe kerültek a roma diákok társadalmi befogadására, vagyis külön iskolai felülreprezentáltságuk csökkentésére, a többségi általános iskolai tanulókkal egyenlõ arányú befogadásukra helyezte a hangsúlyt. irányuló erõfeszítések. – Részben hasonló jelenségre utal a tanulmány szerzõje is, amikor az integrált nevelésbe bevont tanulók körének kiszélesítésérõl ír:

 “Az inkluzív pedagógiai mozgalom azt tûzte ki célul, hogy megváltoztassa az iskolai légkört és az iskolai gyakorlatot, hogy elõsegítse az igazán befogadó modelleket, és végsõ soron elõsegítse a tanulók tárgyi tudásának fejlõdését, szociális kompetenciájának, szociális készségeinek, attitûdjeinek megváltozását és a pozitív társas kapcsolatok kialakítását. Elsõ éveiben a mozgalom a teljes inklúzióra helyezte a hangsúlyt, és elsõsorban a komoly fogyatékossággal rendelkezõ tanulókra összpontosított, bár azután folyamatosan kiterjedt a leggyakrabban elõforduló fogyatékossággal rendelkezõ tanulókra is.” (Artiles, 2006, 7.) 

	A tanulmány szerint a különbözõ etnikai csoportok felülreprezentáltsága a speciális nevelést igénylõk körében a fekete és az indián az afro-amerikai és õslakos számazású tanulókat érinti elsõsorban, különösen a mentális retardáció, a tanulási nehézségek, valamint az érzelmi zavarok területén. Ezzel szemben az ázsiai kisebbségekhez tartozó tanulók az összes gyakori fogyatékossági kategóriában alulreprezentáltak. Nem alaptalanul fogalmazták meg azt a feltevést, hogy a tanulási nehézség kategóriája, amely korábban a középosztálybeli fehér tanulók számára volt leginkább fönntartva, a szegény etnikai kisebbségek raktárhelyévé válik. A probléma átvilágítására irányuló vizsgálatok szerint a szegénység és az iskolában használt oktatási nyelv gyenge ismerete vezet elsõsorban a tanulási nehézségek kialakulásához. (Artiles, 2006, 11.) Ehhez hasonló összefüggést a halmozottan hátrányos helyzetben élõ, a magyar nyelvet hiányosan beszélõ hazai roma tanulók körében is feltártak. (Szabóné, 2001) A magyar közoktatásról szóló egyik jelentés szerint “…a cigány tanulók iskolai sikertelensége nem vezethetõ vissza egyetlen problémára, sokkal inkább a különbözõ problémák egymással összefüggõ és egymást kiegészítõ hatásáról van szó. Ezek közé tartozik például a rossz szociális helyzet, a nyelvi hátrány, a cigánysággal szembeni elõítéletek és a hátrányos megkülönböztetés hatása, az alkalmazott programok és a pedagógiai módszerek alkalmatlansága, az iskola és a szülõk közötti együttmûködés hiánya.” (Kende és Neményi, 2003)
	Az elmúlt években (elsõsorban olvasás- és matematika)tanulási zavarok miatt SNI körbe kerülõk arányának megnövekedése felkeltette a A roma tanulók eredményes iskoláztatására irányuló hazai oktatáspolitikaának és a közoktatási intézmények szakembereinek a figyelmét. számára figyelmet keltett a tanulási zavarok (elsõsorban olvasás- és matematikatanulási zavarok) miatt SNI körbe kerülõk arányának megnövekedése az elmúlt években. Az SNI Ezen tanulók arányának emelkedése (adatokat ld. fent) ugyanakkor azt is jelzi, hogy az ebbe a körbe tartozó tanulók feltehetõen külön segítséget kaptak, de legalábbis jogosulttá váltak az iskolai teljesítményeik javulásához szükséges többletszolgáltatásokra. Egy közelmúltban publikált, valamennyi tagállamra kiterjedõ reprezentatív európai felmérés szerint, amely valamennyi tagállamra kiterjedt, a magyar tanulók mintegy 3,7%-a nyilatkozott úgy, hogy otthon a magyar nyelven kívül olykor más nyelven is beszélnek. (Eurydice, 2005, 17.) A fentiekbõl is látható, hogy aAz iskolai tanulási problémák miatt SNI körbe tartozó tanulók aránya, valamint a magyar nyelvet otthon nem használó tanulók arányaából arra következtethetünk,  hogy nem áll fenn azonosság következtében nem találunk azonosságot a tanulmányban leírt, a felülreprezentáltság következtében szóban forgó populációval. Legfeljebb aztnnyit feltételezhetjükünk, hogy ennek a lényegesen nagyobb arányú populációnak (12% részesül gyógypedagógiai ellátásban, ebbõl a tanulási nehézségek csoportjába tartozók feltehetõen 9--10%-ot tehetnek ki) részét képezhetik olyan típusú és eredetû iskolai eredménytelenségek, mint a hazai SNI tanulók döntõ többségét alkotó csoportban.
	A két ország méreteinek különbözõsége például (területi nagysága, lakosságszáma, a lakosság nyelvi, etnikai összetétele), közigazgatásának, közoktatási rendszerének különbözõsége (például település-szerkezeti eltérések közigazgatási következményei, az iskolarendszer hagyományai, a közoktatás jogi szabályozása) és sok más egyéb különbözõség (például az egészségügy és a közoktatás gazdasági feltételei, a szakemberképzés) miatt az összehasonlítás objektivitása nagyon szerteágazó feltáró munkát kívánna ezen a területen (is). A tanulmányban tárgyalt társadalmi, közoktatási, kisebbségi probléma kifejtésének azonban több megállapítása a hazai honi, hasonló jellegû problémák gondok további átvilágításához, újabb szempontok vagy megoldási módok kereséséhez mindenképpen ösztönzést adhat, még azoknak a hazai kutatóknak is, akik eddig sem a hallgatást választották. Valószínû, hogy a tudományos munkák eredményeinek következetesebb felhasználása a társadalompolitikai, közoktatás-politikai, gazdaságpolitikai, egészségpolitikai döntésekben olyan prevenciót eredményezhetne, amelynek következtében a hátrányos helyzetben élõ és emiatt felülreprezentálttá váló gyermekek, tanulók hazai aránya jelentõsen csökkenhetne. A felülreprezentáltság problémáját az iskola, a közoktatás önmaga nem tudja megoldani. Az iskola az az intézmény, ahol – a gyermek képességei, teljesítménye és viselkedése következtében – nagyon nyilvánossá, láthatóvá válnak a megoldatlan társadalmi problémák. Az iskola, mint egy lakmuszpapír vagy szûrõ, jelzi, hogy hogyan változik a (különösen a nagy szegénységben élõ) gyermekek láthatóvá teszi, hogy milyenné válik a gyermekek (különösen a nagy szegénységben élõ gyermekek) élete, ezeknek a megoldatlan problémáknak a következtében. Egy elismert hazai kutató szavaival is alátámasztvaom a fenti feltevést: “A társadalmi hátrányokat mérsékelõ szociálpolitika fejlesztése segíthet hozzá ahhoz, hogy kevesebb gyermek maradjon el azoktól a követelményektõl, amelyek az általános iskola sikeres elvégzéséhez szükségesek.” (Andorka, 1985, 100.) Ugyanennek a problémának a gyakorlati megoldását mozdítja elõ – megvalósulása esetén – a gyermekszegénység csökkentésére irányuló, a közelmúltban ismertté vált Gyermekszegénység Elleni Nemzeti Program.  (Ferge és mtsai, 2006)

A kultúra szerepe a gyengén teljesítõ tanulók iskolai megítélésében

	A tanulmánynak nagyon egyik jelentõs fejezete foglalkozik azzal a kérdéssel, hogy a tudományos kutatások és a mindennapi iskolai élet kultúra-felfogása hogyan hat a tanulók teljesítményének és viselkedésének megítélésére.

“…bemutatom azokat a kultúrára vonatkozó nézõpontokat, amelyek az inklúzió és a felülreprezentáltság kutatói között elterjedtek. Az elemzés keretét a kultúra öt elsõdleges dimenziója adja: kohézió, stabilitás, helyhez kötöttség, idõlegesség és hatalom. […] A kultúrát a társadalmi kohéziót erõsítõnek tartjuk, amely magában foglal olyan jegyeket, amelyekkel világosan elkülöníthetõk és megkülönböztethetõk kulturális csoportok. […] a gyógypedagógiai kutatók között elterjedt kultúra-fogalom szerint ’a kultúra életmód’.” (Artiles, 2006, 17.) 

	Az egyik felfogás szerint: “…a kisebbségek nem az arányuknak megfelelõen kerülnek be a gyógypedagógiai ellátásba, mivel ezeknek a csoportoknak eltérõ kultúrája inkongruens az iskolai kultúrával.” A másik felfogás szerint: “…a más rasszhoz tartozó kisebbségi tanulók aránytalanul ki vannak téve a szegénység kultúrájának, amely akadályozza fejlõdésüket, és olyan helyzetbe hozhatja õket, amelyben a gyógypedagógiai beavatkozás célszerû.” (Artiles, 2006, 18.) 
	Mindkét felfogás ismert a hazai szakirodalomban is. A szegénységnek a gyermek fejlõdésében megmutatkozó hatásaival, ennek tényszerû feltárásával sok hazai kutató foglalkozott. Ugyanakkor lényegesen kevesebb tényszerû kutatási adatot ismerünk arról, hogy a roma népesség kultúrája, életmódja tényszerûen hogyan befolyásolja a roma tanulók iskolai pályafutását. – Csak részben értek egyet a szerzõvel abban, hogy “…az inklúzió kutatóinak túl kellene lépniük a képességekre épülõ különbség-értelmezéseken, és föl kellene ismerniük azokat a szerkezeti erõfeszítéseket, amelyek a kisebbségi tanulók tapasztalatait formálják  a többségi és a gyógypedagógiai környezetben egyaránt.” (Artiles, 2006, 18.) A képességfejlesztõ iskola megteremtésének hazai igénye éppen arra irányul, hogy módszertani szempontból az egyéni képesség-különbségek ismeretében tanítsa, fejlessze a gyermekeket, és nevelésfilozófiai szempontból pedig fejlõdésüket ne korlátozza az aktuális képességszintre. 
	A kultúra idõbeliségének a tanulmányban említett kérdései problémája (Artiles, 2006, 20--22.) a hazai gyógypedagógiaának egyik tradicionálisan nagy hangsúlyt kapott tudásával alapvetõ kédésével hozhatók összefüggésbe. A kultúra idõbelisége tekintetében kérdésében ugyanis mind az ontogenetikus (az egyén életútjának története), mind a mikrogenetikus (a pillanatról-pillanatra változó élettapasztalatok élmények története) folyamatokban gyûjtött tapasztalatok, majd ezek felhasználása a diagnosztikus, nevelõ, fejlesztõ, terápiás és rehabilitációs beavatkozásokban a gyakorlati gyógypedagógiai kultúra immanens része. Ennek köszönhetõen képesek vagyunk észrevenni a fogyatékos gyermek állapotváltozásaiban bekövetkezõ legkisebb elmozdulást is, észrevétele, és ennek a tapasztalatnak a felhasználása majd felhasználni azt, hogy meghatározzuk a továbblépés irányának meghatározásában, a legalkalmasabb eljárások, eszközök megválasztásában.t és megválaszathassuk a legalkalmasabb eljárásokat és eszközöket. Ha a gyógypedagógia (a gyógypedagógus) jól – vagyis felkészülten – mûködik dolgozik, akkor nagyon érzékeny szeizmográfként észleli és értelmezi a gyermekben végbemenõ változásokat. Ezt a kompetenciát a gyógypedagógus-képzésben és a gyakorlati gyógypedagógiai munkában sajátíthatja el. A konkrét munkában a gyermek individuális állapotának érzékelése Ez a tapasztalás, amely az érintett személy individuális állapotára irányul, nagyon gyakran felülírja a pedagógus kultúrtörténeti területekrõl (egy csoport, intézmény vagy társadalom története) szerzett ismereteit. Éppen ebbõl származik – tanult készségként vagy képességként – tûréshatárának kitágulása és, gyógypedagógiai toleranciájaának, a másság elfogadásának tekintetébenra való képességének kitágulása.

A gondolkodás szintjeinek leképezése a tér három minõségében

	A tanulmánynak az a legeredetibb, a témakör értelmezését jelentõsen kitágító gondolatmenete, ahol – sok szerzõre hivatkozva – az inklúziót és a felülreprezentáltságot képviselõk eltérõ nézõpontjainak összehasonlítása a tér három szintjén (fizikai tér, ennek mentális reprezentációja, illetve ezeknek a reprezentációknak az együttese, amelyek egyszerre tartalmazzák az érzékelt és az elmében megalkotott tereket) az inklúziót és a felülreprezentáltságot képviselõk eltérõ nézõpontjait hasonlítja össze, miközben jelzi a lezajló folyamatokatra való utalással. Ez a -- részben a kognitív pszichológia, részben a filozófia területére tartozó -- megközelítés részben a kognitív pszichológia, részben a filozófia területére tartozik. beemeli Ennek a nézõpontnak a bevezetése emelte az egyébként is nagyon gazdag tartalmú és nagy kutatói rutinnal megírt tanulmányt azon kutatások körébe, amelyeket feltétlenül meg kell a pedagógusok többségének ismernie. mindenképpen megismerendõ minõségek körébe. Itt lLényegében ebben a fejezetben arról van szó, hogy az adott témával foglalkozó pedagógiai kutatók és a kérdéskörrel foglalkozó más szakemberek (pszichológusok, jogászok, közgazdászok, politikusok stb.) mennyire képesek a saját gondolkodási folyamataikban arra a mozgékonyságra és áttekintõ képességre, amely lehetõvé teszi a probléma több síkon és több szempontból történõ egyidejû áttekintését, illetve mindezek az ehhez tartozó metakognitív folyamatoainak érzékelését és kifejezését.

Összegzés

	Az összegzés csak azokra a megállapításokra tekint vissza, amelyek a hazai  gyógypedagógia identitásának állandósága vagy változása tekintetében relevánsak. segíthetik a megítélést.

A gyógypedagógia fogalma, önmeghatározása

	A gyógypedagógiai hazai fogalmának meghatározása (gyakorlata és tudomány-rendszertani helyének megállapítása), illetve ennek történeti változásai jelentõsen eltérnek a tanulmányban tárgyalt gyógypedagógia fogalomtól. A két fogalom között csak részleges ekvivalencia állapítható meg.

A sajátos nevelési igény (SNI) körének meghatározása

	A sajátos nevelési igény (SNI) fogalmaának hazánkbanai bevezetése – kezdetben csak homályosan nem eléggé definiált tartalommal – a fogyatékosság fogalmának szinonimájaként kezdett elterjedni, azonban a törvényalkotás egyértelmûvé tette, hogy a nemzetközi gyakorlatnak megfelelõen nem diagnosztikus, hanem jogi gyûjtõfogalmat jelentról van szó. A fogalom tTartalmának oktatáspolitikai és szakmai meghatározásában a teljesíthetõ költségvetési ráfordítás megállapítása mellett a halmozottan hátrányos helyzetû gyermekek, tanulók szegregációjának (felülreprezentáltságnak) csökkentése, megszüntetése volt az elérendõ cél.

Az integrált nevelés hatása a gyógypedagógiára

	Az integrált nevelés hazai elterjedése/elterjesztése (amelyekben a spontán és szabályozott folyamatok együttesen voltak/vannak jelen) a következõ változásokat generálta:
-- a gyógypedagógiai tudás-kompetencia tudástartalmának bõvülése (például új pedagógiai programok, a megváltozott tanulási feltételeket vizsgáló kutatások);
-- az intézményrendszer struktúrájának átalakulása (például a többségi általános iskolák szervezetéhez tartozó, többnyire összevont gyógypedagógiai osztályok számának csökkenése; új intézménytípus: az önálló gyógypedagógiai iskolák szervezetének továbbfejlesztésével az egységes gyógypedagógiai módszertani központok hálózatának létrehozása);
-- a szervezet-átalakítással az oktató-nevelõ feladatokat ellátó gyógypedagógiai óvodák/iskolák közoktatási/szakmai funkciójának bõvülése, a korábban más szervezetekhez tartozó közoktatási szolgáltatások bevonása (például korai fejlesztés, utazó gyógypedagógiai szolgálat, logopédiai ellátás, pályaválasztási tanácsadás;
-- a gyógypedagógus egyéni szakmai kompetenciájának bõvülése a gyógypedagógus-képzés terápiás ágának bevezetésével, illetve az integrált nevelésre is felkészítõ tanári ágának tartalmi átalakításával (például a gyógypedagógiai diagnosztikai és terápiás tudás gazdagítása, a tanácsadás, konzultáció és együttmûködés technikáinak elsajátítása.
	Összefoglalóan megállapíthatjuk, hogy a hazai gyógypedagógiában végbemenõ változások felmutatják a tradicionális értékek (mint például a fogyatékos ember segítése, a változó társadalmi/gazdasági körülményekre való gyors reagálás, a szakmai munkában új megoldások keresése a szakmai munkában) megtartását és az önmaga által is elõmozdított változásban az azonosságtudat megõrzését. Ennek megfelelõen a gyógypedagógia hazai fogalma dinamikusan változik. Az aktuális változás fõ irányait a következõk: kompetenciahatárok átalakulása, a gyógypedagógiai eljárások hatásosságánakainak bizonyítása, a gyermeki fejlõdést és a felnõtt ember életvezetését nehezítõ sérülések újabb formáinak feltárása és megelõzése, valamint a számukra szükséges segítséget nyújtó társadalmi alrendszerek összehangolásaának  szükségessége területén lehet keresni.

Jegyzet

(1) A Szerkesztõség témaválasztása és  Csíkos Csaba fordítása elnyerte az olvasók elismerését.
(2) A továbbiakban a szóban forgó szerzõ neve,  vagy az írásmû címe helyett a  ’tanulmány’ kifejezést használom, és az idézett szövegrészek utáni zárójelben  csak a magyar szöveg oldalszáma szerepel.
(3) A Bárczi Gusztáv Gyógypedagógiai Tanárképzõ Fõiskola intézményi szintû kutatási projektje (“A korrekciós nevelés átfogó tudományos megalapozása”, 1987--1990) öt nagy témakörrel foglalkozott, amelyek közül az egyik részprojekt a hazai integrált nevelés helyzetének feltárásával és kiszélesítésének lehetõségeivel foglalkozott számolt.

Irodalom

Az 1993. évi LXXIX. törvény a közoktatásról. Hiba! A hivatkozási forrás nem található.
Andorka Rudolf (1985): Még egyszer az értelmi fogyatékosság problémájának okai és kezelése körüli vitához. In: Illyés Sándor (szerk.): Nevelhetõség és általános iskola II. Elméletek és viták. Oktatáskutató Intézet, Budapest. 
Antor, G. -- Bleidick, U. (szerk., 2001): Handlexikon der Behindertenpädagogik.  Verlag Kohlhammer, Stuttgart.
Artiles, A. J. (2006): A gyógypedagógia változó identitása. Iskolakultúra, 10. (Ford.: Csíkos Csaba) Eredeti közlés: Artiles, Alfredo J. (2003): Special Education’s Changing Identity: Paradoxes and Dilemma sin Views of Culture and Space.  Harvard Educational Review, 73, 2. 164--202.
Bánfalvy Csaba (1990): Szelekció és kontraszelekció az értelmi fogyatékosok iskolai áthelyezésében. In: Illyés Sándor -- Bass László (szerk.): Nevelhetõség és általános iskola IV. KKTT-MKM, Budapest.
Bánfalvy  Csaba (2002): Gyógypedagógiai szociológia. 2. bõvített és átdolgozott kiadás. ELTE, BGGYFK, Budapest.
Becker, K.-P. (2003): Nominális vagy funkcionális ekvivalencia – a globális szakmai kommunikáció problémái. (Ford.: Mesterházi Zsuzsa). Gyógypedagógiai Szemle, Különszám, 36--42.
Czeizel Endre -- Lányiné Engelmayer Ágnes -- Rátay Csaba (1978): Az értelmi fogyatékosságok kóreredete  a “Budapest-vizsgálat” tükrében. Medicina, Budapest. 
Csányi Yvonne (2000): A speciális nevelési szükségletû gyermekek és fiatalok integrált nevelése-oktatása. In: Illyés Sándor (szerk.): Gyógypedagógiai alapismeretek. ELTE, Bárczi Gusztáv Gyógypedagógiai Fõiskolai Kar, Budapest.
Csányi  Yvonne (2001): Adatok az integráció magyarországi helyzetéhez. Gyógypedagógiai Szemle, Különszám 2. 120--133.
Csányi Yvonne -- Zsoldos Márta (2003): A sajátos nevelési igényekkel kapcsolatos OECD politika és a magyar gyógypedagógia. Gyógypedagógiai Szemle, Különszám 73-81.
Eurydice. (2005) Schlüsselzahlen zum Sprachenlernen an den Schulen in Europa. Europäische Kommission, Brüssel Hiba! A hivatkozási forrás nem található.
Ferge Zsuzsa és mtsai (2006): Gyermekszegénység Elleni Nemzeti Program. Hiba! A hivatkozási forrás nem található., Budapest
Gordosné Szabó Anna (2004): Bevezetõ általános gyógypedagógiai ismeretek. Nemzeti Tankönyvkiadó, Budapest.
Halász Gábor -- Lannert Judit (szerk., 2006): Jelentés a magyar közoktatásról. Országos Közoktatási Intézet, Budapest.
Illyés Sándor (szerk., 1984): Nevelhetõség és általános iskola I. Oktatáskutató Intézet, Budapest.
Illyés Sándor (2001a): Beszámoló a “Study on Statistics and Indicators in Disability, Learning Difficulties and Disadvantage. (OECD konferencia, Párizs, 2001. március 1--2.) (Kézirat).
Illyés Sándor (2001b): Társadalmi változások és iskola. Elõadás az MTA Pedagógiai Bizottsága rendezésében megtartott “Tanulás a tudásalapú társadalomban” témájú  interdiszciplináris tudományos konferencián (2001. május 10.) (Kézirat).
Illyés Sándor (2004): Tudomány és gyakorlat a gyógypedagógiában. In: Gordosné Szabó Anna (szerk.): Gyógyító pedagógia. Medicina, Budapest.
Kálmán Zsófia -- Könczei György (2002): A Taigetosztól az esélyegyenlõségig. IV. fejezet: A Társadalmi és a gazdasági koordináció nemzetközi gyakorlata. Osiris Kiadó, Budapest.
Kende Anna -- Neményi Mária (2003): A fogyatékossághoz vezetõ út – roma gyerekek és a speciális oktatás. (Kézirat) MTA Szociológiai Intézet, Budapest. 13--14.
Kullmann Lajos -- Kun Helga (2004): A fogyatékosság jelensége az orvostudományban. In: Zászkaliczky Péter -- Verdes Tamás (szerk.): Tágabb értelemben vett gyógypedagógia. ELTE, Bárczi Gusztáv Gyógypedagógiai Fõiskolai Kar és Kölcsey Ferenc Protestáns Szakkollégium, Budapest.
Ladányi János -- Csanádi Gábor (1983): Szelekció az általános iskolában. Magvetõ Kiadó, Budapest.
Mesterházi Zsuzsa és mtsai (1998): A nehezen tanuló gyermekek iskolai nevelése. Bárczi Gusztáv Gyógypedagógiai Tanárképzõ Fõiskola, Budapest.
Mesterházi Zsuzsa (szerk., 2001): Gyógypedagógiai lexikon. ELTE, Bárczi Gusztáv Gyógypedagógiai Fõiskolai Kar, Budapest.
Mesterházi Zsuzsa (2004): A gyógypedagógia elméletképzése. In: Zászkaliczky Péter -- Verdes Tamás (szerk.): Tágabb értelemben vett gyógypedagógia. ELTE Bárczi Gusztáv Gyógypedagógiai Fõiskolai Kar és Kölcsey Ferenc Protestáns Kollégium, Budapest.
Mesterházi Zsuzsa és mtsai (2006): “Hullámverés”-vita (a tanulásban akadályozott gyermekek iskolai oktatásáról). In: Gerõ Zsuzsa -- Csanádi Gábor -- Ladányi János (szerk.): Mobilitási esélyek és a kisegítõ iskola. Új Mandátum Kiadó, Budapest. (Elsõ közlés: Kritika 1996/10.)
Radó Péter (2003): A Humánerõforrás-Fejlesztési Operatív Program és a roma tanulók oktatása. Educatio, 12/4. 566--579.
Speck, O. (2003): System Heilpädagogik. 5. átdolgozott kiadás. Reinhardt, München, Basel.
Szabó Ákosné (2001): Az oktatási esélyegyenlõségek típusai és kapcsolódási pontjai. (Adalékok a méltányos oktatási környezetrõl való gondolkodáshoz). Gyógypedagógiai Szemle. Különszám. 106--112.