Donáth Péter

Nagy László kényszerű számvetése 1922-ből (1)

	A százötven éve született (2) Nagy László  1922 januárjában  szokatlan lépésre kényszerült: küszöbön álló nyugdíjazásáig befutott pályájáról kellett számot adnia. Hatvanöt évesen, talán szerettei ösztönzésére, kísérletet tett ugyanis arra, hogy valamelyest javítson a közszolgálatban foglalkoztatottakéhoz hasonlóan egyre romló életfeltételein, valamint a felesége betegsége által is sújtott családja helyzetén. Ezért  és az őt ért méltánytalanság miatt  visszaminősítésének korrigálását, és az 1912. költségvetési évtől számára biztosított személyi pótlék visszamenőleges folyósítását kérte Vass József vallás- és közoktatásügyi minisztertől.

A Magyar Országos Levéltárban, a Vallás- és Közoktatásügyi Minisztérium tanítóképzős ügyosztályának anyagaiban található beadványának fogalmazásakor Nagy László egy számára idegen szerepbe kényszerült: életpályája eredményeit kellett elősorolnia felemlegetnie, a vele szemben -- a forradalmak bukása után legalábbis -- barátságtalan minisztériumi vezetés meggyőzése érdekében. Az alábbiakban az érdeklődő kollégák figyelmébe ajánlott, eddig publikálatlan dokumentum (3) hevenyészett leltárszerűségükében is impozáns képét adja a magyarországi tanítóképzés, a hazai és nemzetközi gyermektanulmányi mozgalom, valamint a hazai pedagógiai irodalom és közélet  Ballai Károly, Cser János, Domokos Lászlóné, Imre Sándor, Kemény Gábor, Ranschburg Pál, Weszely Ödön, Mérei Ferenc, Buzás László, Ballér Endre, Nagy Sándor, Köte Sándor, Felkai László, Németh András, Deák Gábor és mások által sokoldalúan elemzett, méltatott   kiemelkedő egyénisége munkásságának. A “Nagy László tanítóképző-intézeti szakfelügyelő” aláírással záruló 1922. január 12-i levél ugyanakkor kitörölhetetlenül magán viseli kényszer-születésének árulkodó nyomait, azt, hogy szerzője mennyire idegennek érezte e magamutogató szerepet, s az akkori folyamodványokban a kérvényezőtől feltétlenül elvárt “mély tisztelettel, alázatos szolgája” formulákat. Joggal vélhette: életműve magáért beszél. Ezért megalázónak  s a körülmények ismeretében talán reménytelennek is  érezhette az ilyen beadványozást, melyre nincs értelmetlen sok időt, energiát pazarolnia. Ebből a “muszáj-sietősségből” adódhattak a közölt írás megfogalmazásbeli gyengeségei, kisebb nagyobb pontatlanságai. 
Mindazonáltal, ha Nagy László tudományos precizitásáról, stílusáról nem is, életműve gazdagságáról, tevékenységének sokszínűségéről  konszolidált és forradalmi időszakokban egyaránt  szemléletes képet ad az alábbi dokumentum: 

“NAGYMÉLTÓSÁGÚ MINISZTER ÚR! (4)
KEGYELMES URAM!

	Tisztelettel kérem, méltóztassék alulírottat, (5) mint az 1919. évi február 2-án minisztertanácsi végzés alapján (6) kinevezett "tanítóképző-intézeti szakfelügyelőt", főigazgatói címmel az V. fizetési osztályba előléptetni. 
	Kérésem indokolásául bátorkodom felhozni eddigi működésem tényeit, megjegyezvén, hogy csak a konkrét tényeket említem meg, a részletezéseket fölöslegesnek tartom.

I. TÁRSADALMI ÉS KULTÚRPOLITIKAI MŰKÖDÉSEM

1. Tanítóképzés
A./

	Az 1889-ben megalakult Tanítóképző - Intézeti Tanárok Országos Egyesülete főtitkárául választott meg s ezen minőségemben szerveztem az új egyesületet. A főtitkári hivatalt 9 évig viseltem. Működésem hatása alatt az egyesületi élet felvirágzott. (7)
	Ezen időre esik a tanítóképzésnek az egész vonalon való reformja: tanítóképesítés, tanterv, felvétel, tanárképzés, internátusi nevelés, rendtartás, a tanárok anyagi helyzetének javítása s az állami beavatkozás megerősödése. Módomban volt mindezen reformokra irányítólag hatni. Hat közgyűlést tartottunk.	
1890-ben megválasztottak a Magyar Tanítóképző szerkesztőjének s ezen tisztemet 17 évig viseltem. A Magyar Tanítóképző egyik legtartalmasabb s legtekintélyesebb pedagógiai lapjává lett Magyarországnak. (8)
	Kartársaim 1900-ban rokonszenvük jeléül arany tollal tüntettek ki a következő felírással: "A tanítóképzés bátor harcosának".
	Az Országos Egyesület 1906-ban tiszteleti tagjául választott.
	Az Országos Egyesületben a következő fontosabb előadásokat tartottam:
		1900. a tanítóképesítő vizsgálatok reformja;
		1902. a tanárképzés reformja;
		1904. a gyermektanulmány;
		1908. a tanítóképzés szervezete;
		1910. a kísérleti lélektan tanítása a tanítóképző
intézetekben.

B./

	Farkas Sándor igazgató és az én előterjesztésemre a vallás- és közoktatásügyi miniszter 1909-ben a VI. kerületi tanítónőképzőben lélektani laboratóriumot alapított. (9)
	E laboratórium évről-évre hatalmasan fejlődött s országos és világhírre tett szert.

	E laboratóriumról mondja Wagner János főigazgató, az akkori igazgató a VI. kerületi képző 1911-2. évi értesítőjében: ’Intézetünk iránt érdeklődő látogató temérdek volt, akiket első sorban a pszichológiai laboratórium mintaszerű felszerelése és nagyszerű vezetőjének Nagy Lászlónak a híre hozott ide még külföldről is.’
	E laboratóriumban képeztettek ki az összes tanítóképzői pedagógiai tanárok a kísérleti lélektanból.
	1916-ban e laboratórium kötelességévé tétetett az Apponyi Kollégium pedagógiai hallgatóinak kiképzése a lélektani kísérletezésből. (10)
	A VI. kerületi képzőben az én vezetésem alatt indult meg a pedagógia induktív módszerű tanítására irányuló újabb reformmozgalom. Ez újítást a tanterv és utasítások, a rendtartási szabályok az egész országban általánosították. Így alakult ki hazánkban a modern tanítóképzés.

2. Hivatalos társadalmi működés

	1894 óta állandóan részt vettem az Országos Közoktatási Tanács tanítóképző-intézeti tantervi munkálataiban, mint meghívott szakértő s 1906 óta mint rendes tag. (11)
	Mint az Országos Tanszermúzeum tagja részt vettem a tanítóképzés felszerelési jegyzékének összeállításában.
	Az 1906-i tanítónői, az 1907. évi és az 1913. évi gyakorló iskolai tanfolyamokon előadója voltam a pedagógiának, a gyermektanulmánynak, a kísérleti pedagógiának.
	1912-16-ig előadásokat tartottam a főváros Pedagógiai Szemináriumának tanítói továbbképző és tudományos tanfolyamán a gyermektanulmányi kutatások eredményeiről.

3. Tanítóegyesületek

	1896-ban szerveztem a millenniumkor tartott II. Országos és Egyetemes Tanügyi Kongresszust, amely Magyarország legnagyobb pedagógiai kongresszusa volt 4900 taggal és 19 szakosztállyal.
	1890-től fogva 14 éven át alelnöke voltam a Magyarországi Tanítók Országos Bizottságának, s mint helyettes elnök vezettem ezt 1902-4-ig. (12)
	Az 1904-ben tartott VI. Egyetemes Tanítógyűlés rendező bizottságának elnöke voltam.
	Alelnöke s egy darabig vezetője voltam a Budai Tanítóegyesületnek.
	A Magyar Tanítók Otthona pedagógiai osztályának két ízben hosszabb ideig elnöke voltam.
	Meghonosítottam a szabad-líceumi előadásokat a Tanítók Otthonában.
A Magyar Pedagógiai Társaságnak megalapítása óta rendes tagja, a Magyar Filozófiai Társaságnak választmányi tagja vagyok.

4. Magyar Gyermektanulmányi Társaság

	1906-ban szerveztem a Magyar Gyermektanulmányi Társaságot.
	Ezen társaság szervezését 1896-ban kezdtem, tehát az előkészítés 10 évig tartott. (13)
	1906 óta a Magyar Gyermektanulmányi Társaságnak munkatársaimmal együtt öt tudományos osztályát és 13 vidéki fiókját szerveztem meg.
	1911-ben munkatársaimmal együtt megalapítottam a Gyermektanulmányi 
		Múzeumot,
	1903-ban a nyilvános gyermektanulmányi értekezleteket,
	1921-ben a gyermektanulmányi sorozatos előadásokat,
	1917-ben az előadásokat az anyák és felnőtt leányok számára,
	1905-ben az Új Iskolát,
	1913-ban az I. Országos Gyermektanulmányi Kongresszust s
         	1917-ben a II-at,
	1913-ban országos gyermektanulmányi kiállítást,
	1915-ben a háborús gyermektanulmányi és pedagógiai kiállítást Budapesten.
	1918-ban megindítottuk a gyermek- és ifjúságszórakoztató akciót s 1921-ben munkatársaimmal együtt megindítottuk a bábszínházi előadásokat az egész országban.
	1900 óta a fővárosban és a vidéken számtalan gyermektanulmányi előadást tartottam: ismeretterjesztőket és tudományosokat a Magyar Gyermektanulmányi Társaság s a különböző egyesületek és társulatok keretében.

5. Külföldi szereplések (14)

	1906-ban Berlinben, 1909-ben Hamburgban, 1911-ben Brüsszelben, 1912-ben Berlinben, 1913-ban Boroszlóban s 1914-ben ugyancsak Berlinben s 1914-ben Londonban (a nemzetközi népjóléti kiállításon), 1913-ban Lipcsében a nemzetközi "Nyomdai és Grafikai Kiállításon” gyermektanulmányi kiállításokat rendeztem munkatársaimmal együtt. (15)
	1911-ben az I. Nemzetközi Gyermektanulmányi Kongresszuson Brüsszelben, mint főelőadó szerepeltem a következő tételről: "Enseignement de la Pédologie pour les Pedagogues, Médecins et le Personal des Tribunaux pour l'Enfance."
	1913-ban előadást tartottam a szentpétervári orosz családi nevelési kongresszuson "A gyermek lelki fejlődésének egyik fő problémájáról".
	1910-ben a zártkörű Gesellschaft für experimentelle Psychologie rendes tagjául választott.
	Igazgatósági tagja vagyok a nemzetközi gyermektanulmányi kongresszusok bizottságának.
	Egyik elnöke voltam a brüsszeli gyermektanulmányi kongresszusnak.
	Tagja vagyok a Genfben székelő J. J. Rousseau Intézet intézőbizottságának.
	1921-ben előadást tartottam Helsingforsban a turáni népek pedagógiai kongresszusán "a gyermek erkölcsi és szociális fejlődése" címmel. (16)
	1921-ben Ballai Károllyal együtt rendeztük a Magyar Gyermektanulmányi Társaság és a Gyermektanulmányi Múzeum kiállítását a Nagaszaki japán városban rendezendő nemzetközi pedagógiai kiállítás számára.
	1919-ben megalapítottam a Gyermek című folyóirat mellett a német és francia, majd az angol mellékletet, minek következtében a magyar pedagógiai mozgalmakról az egész világ tudomást szerez.

II. PEDAGÓGIAI TEVÉKENYSÉG

	Kezdettől fogva a fő gondot a pedagógiai működésre, az ifjúságra való közvetlen hatásra fordítottam.
	Arra törekedtem, hogy az ifjúságban eszményiséget fejlesszek ki. Az eszméket szeretni tanítottam meg őket: a hazát és a gyermeket szeretni. (17)
	El is értem, hogy tanítványaim rajongtak a hazáért és pályájukért.
	Negyven év alatt nagy gárdáját neveltem fel az eszméért rajongani, áldozni s dolgozni tudó munkatársaknak. 
	Még azon tanítványaim sem veszítették el idealizmusukat, akik velem öregedtek meg.
	1913-ban volt tanítványaim és munkatársaim egy nagyszabású emlékkönyvvel, a ’Nagy László Emlékkönyvvel’ leptek meg. E műben annyira dicsérnek tanítványaim, hogy restellem azt itt bemutatni.

III. IRODALMI MŰKÖDÉS

1. Folyóiratok, emlékiratok, naplók

A Magyar Tanítóképzőt szerkesztettem 1890-1917. (18)
"A Gyermek" c. tud. folyóiratot szerkesztem 1907 óta.
Szerkesztettem titkártársaimmal együtt a II. Országos és Egyetemes Tanügyi Kongresszus Naplóját 1897.
Írtam a Tanítóképző-Intézeti Tanárok Országos Egyesületének I. Emlékiratát a tanítóképesítésről, 1890.
U. e. egyesület II. Emlékiratát a tantervről 1892.
U. e. egyesület III. Emlékiratát a tanárok képesítéséről és egységes  fizetéséről.

 2. Önálló művek

a./ Neveléstörténetiek
Schwarcz Gyula mint kultúrpolitikus. Emlékbeszéd 1902.
Gróf Teleki Sándor. Emlékbeszéd, 1921.
b./ Gyermektanulmányi művek
A gyermekek koraérettségéről. 1900.
         A gyermektanulmányozás mai állapota 1907.
Fejezetek a gyermekrajzok lélektanából. 1905.
A gyermek érdeklődésének lélektana. 1908.
A háború és a gyermek lelke. Adatok a gyermek értelmi, érzelmi és  erkölcsi fejlődéséhez. 1916.
A gyermek lelki fejlődésének egyik fő törvénye. 1919.
Didaktika gyermek-fejlődéstani alapon II. rész. 1921.
c./ Németül megjelent művek
       Die Entwicklung des Interesses des Kindes. 1919. (19)
       Psychologie des Kindlichen Interesses. 1912.
Beitraege zur Geschichte der seelischen Entwicklung des Kindes.  1915.
Ergebnisse einer Umfrage über die Auffassung des Kindes vom  Kriege. 1916.
        Das Konvergenzgesetz der seelischen Entwicklung. 1919.

3. Tankönyvek

A lelki élet ismertetése, Gömöri Sándorral együtt. 1905. (20)
Új Ábéce. Úrhegyi Alajossal együtt. 1909.
Vezérkönyv az Új Ábécéhez Úrhegyivel együtt 1909. (21)
Természettan népiskolák számára. Úrhegyi Alajossal együtt. 1910.

4. Pedagógiai értekezések

a./ Gyermektanulmányiak

Az értelmi fejlődés egyik alapvető problémája. A Gyermek, 1913.
A gyermek szellemi munkabírása. A Gyermek, 1913.
A Remete-Munkaiskola Brüsszelben. A Gyermek, 1914.
A gyermektanulmányi mozgalom eredményei hazánkban. A Gyermek, 1914.
Kapcsolat a különböző fokú iskolák tanítási rendszere között. A Gyermek, 1914.
Az Új Iskola céljai, pedagógiai és didaktikai alapelvei, tantervének megokolása. A Gyermek, 1916.
Az Új Iskola tanterve. A Gyermek, 1916.
A gyermek lelki fejlődésének típusai az iskolák szerint. A Gyermek, 1917.
A balkézzel való írástanítás és az ambidextria. A Gyermek, 1917.  
A magyar közoktatás reformtervezete. A Gyermek, 1919.
Megfigyelések a gyermekek társas életéről. Magyar Tanítóképző, 1901.
A gyermektanulmányozás módja és szempontjai. Magyar Tanítóképző, 1903.
A gyermektanulmányozás Amerikában. Magyar Tanítóképző, 1903.
Pósa Lajos költészete. Magyar Tanítóképző, 1904.
A gyermektanulmány a tanítóképző-intézetekben. Magyar Tanítóképző, 1904.
Adatok a serdült korú leányok testi fejlődéséhez. A VI. kerületi állami tanítónőképző-intézet értesítője, 1914.
Der Krieg und die Seele des Kindes. Universum. 1915.

b./ Tanítóképzés

Lélektani laboratórium. A VI. kerületi állami tanítóképző értesítőjében és a Magyar 
Tanítóképzőben, 1909.
A lélektani laboratórium célja s berendezésének szempontjai a tanítóképző intézetben. A VI.
kerületi tanítónőképző értesítője, 1910.
A lélektan tanításának módszere. U. ott. 1911.
Az induktív módszer a pedagógia tanításában. U. ott. 1912.
Pedagógiai-pszichológiai kísérleti eszközök gyűjteménye. U. ott. 1913.
A lélektani laboratórium fejlődésének története. U. ott. 1916.
A beszéd- és értelemgyakorlatok tárgya, célja, módszere. Magyar Tanítóképző, 1915.
Ezeken kívül több százra menő cikk a Magyar Tanítóképzőben, A Gyermek-ben, a különböző folyóiratokban és napilapokban.

IV. SZEMÉLYI MOTÍVUMOK

	Okmányaimat nem terjeszthetem fel, mert azokat az 1921. év augusztus havában nyugdíjaztatási kérvényemhez csatoltam. Ennek következtében mellőzöm a személyemre vonatkozó adatokat, a legfőbbeket kivéve.
	1881 szeptemberében neveztek ki a budapesti II. kerületi tanítónőképző-intézethez tanárrá. (22)
	1896-ban Ő Felsége a király számomra a tanítóképző-intézeti igazgatói címet adományozta.
	1908-ban helyeztek át a VI. kerületi állami tanítónőképző-intézethez.
	1916-ban bízattam meg, hogy az Apponyi Kollégiumban a lélektani kísérletezésből előadásokat tartsak.
	1919. február 1-jén minisztertanácsi végzés alapján tanítóképző-intézeti szakfelügyelővé neveztettem ki a VI. fizetési osztályba. (23)
	1912-ben számomra a képviselőház tudományos működésem elismeréséül 600 K működési pótlékot szavazott meg. A költségvetés indoklása: "Egyik tanítóképző-intézeti c. igazgató részére, aki hazánkban az első pszichofizikai laboratórium vezetője és aki ezen a téren elismerésre méltó érdemeket szerzett magának nemcsak a hazai tudományosság terén, hanem ezen búvárlatok eredményei és ezek irodalmi feldolgozása és közzététele által a magyar tudományosságnak a külföldön is becsületet és elismerést szerzett, fáradozásának nem jutalmazására, hanem csak némi elismeréséül évi 600 K. működési pótlékot állítottam be a költségvetésbe." (24)
	Ezzel szemben ez utóbbi időben két sérelem ért:
	a./ Habár a Károlyi-kormány (25) szakfelügyelővé kinevezett, az akkori közoktatásügyi miniszter egyszerűen megvonta tőlem ezt a működési pótlékot.
	b./ A jelenlegi közoktatásügyi kormány pedig akkor, amikor a szakfelügyelőségeket átszervezte főigazgatósággá, minden indoklás nélkül ezt az átszervezést nem alkalmazta reám, nem vitt az 5. fizetési osztályba, sőt a szakfelügyelői megszólítást is megszüntette velem szemben, mind a szóbeli, mind az írásbeli érintkezésben a tanítóképző-intézeti igazgatói címet alkalmazta reám. (26)
	Ezt a megszégyenítést, aminek kellemetlen, megcsúfoló következményeit különösen a társadalommal és kartársaimmal szemben érzem, valóban nem érdemeltem meg. De azt hiszem, nem is volt ez a közoktatási minisztérium szándékában.
--------
	Nagyméltóságú Miniszter Úr! Nem azért dolgoztam eddig s nem azért akarok ezentúl is dolgozni, hogy jutalmat várjak és kérjek. De nem is kaptam jutalmat, most különösen a hivatalos felfogás részéről eddig csak mellőzésben, lekicsinylésben volt részem. Most sem várok jutalmat. De most, amikor hivatalos pályámnak a vége felé közeledem, ezt a lépést megtennem nemcsak a magam, hanem a családom iránt való kötelességem volt.
	A főigazgatói fizetés és cím megadása rám nézve nemcsak anyagi, hanem erkölcsi kérdés is.
	Maradtam mély tisztelettel
Budapest, 1922. január 12.
		Nagyméltóságodnak
						alázatos  szolgája:  

								  Nagy László
						          tanítóképző intézeti szakfelügyelő”       

Nagy László kérvényének egy példánya a MOL-ban, a VKM tanítóképzős anyagaiban maradt meg fenn, s a hozzácsatolt iratokból úgy tűnik, hogy az ügyosztály az abban foglaltak lényegét figyelmen kívül hagyva, egyedül az elmaradt működési pótlékok visszamenőleges folyósításával volt hajlandó foglalkozni, 1922. február 1-jétől annak felemelésére utasítva az állampénztárt (s erről értesítve a kérvényező “intézeti igazgatót”). Majd miután a gazdaságiak válaszából kiderült, hogy a kért pótlékot az 1921. évi 196219. sz. rendelettel már 1921. december 14-én kiutalták, az ügyiratot “ad acta” jelzéssel lezárták, s Nagy László kérését válasz nélkül hagyva február 17-én irattárba helyezték. (27)
Sem ebből az iratból, sem Nagy László töredékesen ránk maradt személyi dossziéjából (28) – amely tartalmazza a korábbi előléptetéseire, majd 1917. évi “létszámfelettivé nyilvánítására” vonatkozó anyagokat – nem világos: mikor, miért és ki vonta meg Nagy Lászlótól a szakfelügyelői pótlékot, majd címet. Erre feltehetően a status quo (ante) helyreállítása során került sor, hiszen a forradalmak alatti szerepvállalását tekintve vétlennek ítélt Farkas Sándort visszahelyezték a tanítóképző intézeti szakfelügyeletre, s működési pótlékát attól kezdve folyósították. Márpedig Nagy Lászlót az ő helyére nevezték ki szakfelügyelővé. A pótléka megvonására minden bizonnyal ezzel összefüggésben került sor, hiszen a költségvetésben csak három ilyen státusz szerepelt. Kérvényéből úgy tűnik: Nagy László nem tudott arról, hogy a hivatalban lévő tanítóképző-intézeti szakfelügyelők V. fizetési osztályba sorolására nem a szakfelügyeletnek főigazgatósággá szervezésekor, hanem már korábban, azon általános státuszrendezés során került sor 1919. október-novemberében, melyből kimaradtak mindazok (így ő is), akik ellen vizsgálat vagy fegyelmi eljárás folyt. (29)
Bár a szolgálatban lévő, mindhárom szakfelügyelőt előléptették akkor, erre “egyéni elbírálás alapján” került sor. Amikor a főigazgatóságokat 1920 nyarán létrehozták, azok tagjait valóban az V. fizetési osztályba sorolandónak tartották, de erre – az akkor már az “Apponyi Kollégium tanáraként” munkálkodó – Nagy László esetében nem került sor. Igazgatóként mMegmaradt  igazgató, s idősebb, elismert tanártársai többségével együtt – a szakfelügyelői kinevezésekor elnyert – VI. fizetési osztályban, vagyis az őszi, 1919. évi január 1-jéig visszaható előléptetésekből kimaradt őt nem érintették. (30) Mivel minderre a Károlyi-kormány jogfolytonosnak tekintett 1919. január 13-i döntése jegyében került sor, s a jeles gyermektanulmányozót ezt követően (februárban) léptették elő egy fizetési osztállyal, ez sem tekinthető méltánytalannak.
Sőt, ez az eljárás, pusztán egzisztenciális, s jogi szempontból korrektnek minősíthető. Egyrészt a trianoni menekült tanárok rendkívül felduzzasztották a tanítóképző-intézeti tanárok számát, akiket a megmaradt intézetekben alig lehetett foglalkoztatni, másrészt Nagy László a status quo (ante) jegyében nem került vissza utolsó munkahelyére, a VIII. kerületi állami tanítónőképzőbe – ahol egyébként a zsúfoltság miatt még a lélektani laboratórium helyiségét is osztályteremként használták, s így előbb csak délutánonként, majd már akkor sem adhatott helyet a kutatásnak s az Apponyi-kollégiumi óráknak (31) --, tehát az akkor már 62--65 éves Nagy Lászlónak de facto alig akadt tanári elfoglaltsága, mégis státusban hagyták. (32)
Nyugdíjazása is az akkori szabályoknak megfelelően történhetett, hiszen egy 1928. novemberi kimutatás szerint nyugdíja havi 456 P. volt (amit a Fővárosi Pedagógiai Szemináriumban keresett 230 P-vel egészített ki). (33) A kettő együtt magasabb volt az egyetemi oktatók akkori átlagjövedelménél, s lényegesen magasabb a középiskolai tanárok fizetésénél. (34) 
Túlzottnak tűnik tehát a Kemény Gábor által – saját élményeit alapján, azokat hősére vetítveő – a szakirodalmi köztudatba vetetett plántált kép Nagy Lászlóról, akinek “örvendenie kellett, hogy nyugdíját megmentheti”. (35) Egzisztenciális szempontból legalábbis nem így állt a helyzet, s ahogy beadványából láthattuk a jeles pedagógus nem is “örült” a VI. fizetési osztályban rá váró nyugdíjnak.
A perdöntő források hiányában nehezebb helyzetben vagyunk a szakfelügyelői cím megvonását illetően, s az ezzel Nagy Lászlót ért “megszégyenítés” megítélésénél. Kérvényében is részletezett életműve, teljesítménye ismeretében – figyelembe véve, hogy vajon hány tanítóképző intézeti igazgató/tanár nevét érdemes ma is számon tartania a szélesebb pedagógus közvéleménynek – kérését méltányosnak, s ebben az értelemben jogosnak találjuk. Annál is inkább, mert nem tudjuk, hogy mikor, s milyen körülmények között fosztották meg címétől. Az akkori jogszabályok az 1918. október vége - és 1919. március 21. közötti időszakban született kinevezések “szigorú felülvizsgálatát” írták elő, s valamint egyéni elbírálást, szemben az en bloc semmisnek tekintett tanácsköztársaság-alattiakkal. (36) Feltételezésünk szerint címe megvonására kevésbé személyes, mint bizonyos általános szempontok érvényesítése miatt, csak 1920--1921-ben kerülhetett sor. (37) Az ellenforradalmi rendszer első éveiben, a “keresztény kurzus” idején, az idő előrehaladtával egyre szigorúbban tekintettek a “fél-kommunista Károlyi-rezsim” időszakára, s az alatta nyert kinevezéseket egyre inkább illegitimebbnek tekintették. Ráadásul a Nagy László kinevezését foganatosító miniszter a szociáldemokrata Kunfi Zsigmond volt (38), s a kinevezés közzététele olyan személyekkel együtt történt, akik a Tanácsköztársaság alatt a KN exponensei voltak. (39) 

De az sem kizárható, sőt nagyon valószínű, hogy e cím-megvonásnak Nagy László személyével, “hajlíthatatlan” magatartásával (40) kapcsolatos oka volt. 1920. szeptember 1-jén Drozdy Győző képviselő (tanító) a középiskolai felvételi vizsgák bevezetése kapcsán interpellált a Nemzetgyűlésben. Nagy László kutatásaira (“fejlődési görbéire”) hivatkozva állította: a felvételi adott módja a korábban érő zsidó gyerekeket hozza előnybe a keresztényekkel szemben. (41) Másnap egyebek között a tanítóképzésről is szólván Haller István miniszter kijelentette, hogy “az iskolai növendék idejének meg kell oszolnia az iskola padja, a tanulószoba, a játszótér és a templom között, másutt nincs keresnivalója”. A hatévfolyamú tanítóképző védelmében a növendékek túlterhelésének csökkentését, s a faluvezetői feladatokra érettebb 20 éves néptanítók kikerülését említette, majd deklarálta: “Igenis, a liberalizmusnak az a szelleme, amely Magyarországon volt, megszűnt. … [N]apja külföldön is leáldozóban van. Ne méltóztassanak hivatkozni Deák Ferencre, Szilágyi Dezsőre, Eötvös Józsefre és a többiekre. Én meg vagyok győződve, hogy ezek a nagy magyar hazafiak, sokkal jobban szerették  magyarságot, mint a liberalizmust, és … ha ők előre látták volna, hogy a liberalizmus, amelyet ők kezdeményeztek, amelyet később elferdítettek… a magyar nemzetet a nemzetietlenségnek milyen stádiumába fogja vezetni, az anyagi és erkölcsi fejlődésnek milyen kálváriájához fogja vinni, nem indultak volna meg ezen az úton.” 
Az eötvösi elképzelések folytatójaként fellépő Nagy László címére, két nap múlva még direktebb figyelmeztetés is elhangzott a numerus clausus törvény (42) és a középiskolai felvételi vizsgák elfogadtatásán serénykedő miniszter részéről. Drozdy Győző felvetésére válaszul kijelentette: “Ezeket a fejlődési görbéket lehetett megcsinálni mindenféle módszerrel és sok mindenféle titkolt, vagy nem titkolt szándékkal, ezek a görbék bennünket nem érdekelnek… Bárminő görbék alapján sem vagyunk hajlandók akceptálni egy pillanatig sem, semmiféle formában, még az illető szakpedagógus kedvéért sem, hogy a magyar gyermek élete fejlődésének bármelyik pillanatában alantasabb volna tehetség dolgában, mint más gyermek” -- szögezte le a miniszter, miközben Usetty Ferenc (a numerus clausus törvény parlamenti előadója) közbekiáltotta: “Rombach utcába jártak pedagógiából!” (43) 
Az adott történelmi-társadalmi kontextusban a szokásosnál is nagyobb visszhangot kiváltó, a Néptanítók Lapjában is megjelentetett miniszteri megnyilatkozásra Nagy László a következő számban válaszolt, kijelentve, hogy “a gyermek lelki fejlődésének típusai az iskolák szerint” című írásában (44) megjelent diagramokból csak az olvasható le, hogy “az intelligens szülők gyermekei gyorsabban fejlődnek, mint a nem intelligens szülőké. Abban igaza van Drozdy képviselő úrnak, hogy értekezésemben nyomról-nyomra kimutatom, hogy a földműves szülők gyermekei fejlődésbelileg mindenütt hátrább kerülnek a többi gyermekeknél, azonban a dolgozatban egy árva szó sincs a zsidó gyermekek fejlődéséről. Drozdy képviselő úr tehát állítását sem ezen, sem más dolgozatomból nem meríthette” – konstatálta Nagy László, majd német vizsgálatokra (Scheibner vizsgálataira) hivatkozva mégis valószínűsítette, hogy a zsidó gyermekek “kezdeti fölénye” annak az igyekezetnek tulajdonítható, “amellyel a zsidó szülők arra ösztökélik gyermekeiket, hogy az iskolai szabályokat pontosan kövessék, valamint a tanulók igen élénk becsvágyának és versenyzőkedvének”. (45) Vagyis, miközben elutasította a miniszteri figyelmeztetés alapjául szolgáló hivatkozás valóságtartalmát, diplomatikusan, külföldi kutatásokra támaszkodva jelezte: idegen számára a tudományos kérdések “tabusítása”. 
Szuverén egyéniségként járt el akkor is, amikor – bár Haller István a 86377/1920. VIII. b. sz. rendelettel, 1920. augusztus 23-án bevezette a hatosztályos középfokú tanítóképzés “szervezeti és tanulmányi rendjét” (46) – a TITOE november 7-i közgyűlésén, a tanterv és óraterv tárgyalásakor saját határozati javaslattal állt elő mely szerint:

“1. a TITOE helyesli a reformot, mert benne a közoktatásunk demokratikus újjászervezésére való  törekvést látja. 
2. A közgyűlés fontosnak tarja, hogy a népiskolai tanítók akadémiai képzésben részesüljenek. 
3. Sürgősségi és pénzügyi okokból az egyesület elfogadja a tervezetet. 
4. A hatéves tanítóképző számára oly tanterv készítendő, hogy a közismereti tárgyak  az alsó 4 osztályban taníttassanak, míg a felső 2 osztály a szakképzésre fordítandó. (47)
5. Az egész közoktatás szervezetét újjá kell alkotni, és a 8 osztályú népiskolára kell alapozni”. (48)

(formailag más, mivel idézet, kisebb betű és behúzás)

S bár a közgyűlési vita során javaslatát – később – visszavonta, az megjelent a Magyar Tanítóképzőben, s a miniszter, a közgyűlésen résztvevő Pekár Gyula államtitkár és Szűcs István VKM osztályvezető révén tudomást szerezhetett Nagy László újabb “renitens” (autonóm) viselkedéséről: arról, hogy továbbra sem hajlandó lemondani közoktatási reformtervéről, az egységes nyolcosztályos népiskoláról, ill. a tanítóképző akadémiára vonatkozó elképzeléseiről. (49)
Nem kizárható, hogy Nagy László e két 1920. őszi “visszaszólása” késztette a VKM-et szakfelügyelői címének megvonására. Ha a KN közoktatási reformügyeivel foglalkozó (vezető) munkatársa nemcsak, hogy “nem ír palinódiát”, (50) hanem rendszeresen, nyilvánosan demonstrálja, hogy kitart korábbi – az új hatalom szemében – “naiv optimistának, radikálisnak, neománnak” minősülő nézetei mellett, s nem hajlandó tudomásul venni “a realitásokat”, magáévá tenni “a társadalmi felelősség keresztény-nemzeti felfogását” (51) [mégha “református jó magyar ember is”, s  az irredentizmus, a turáni eszme sem idegen számára (52)], az a tanítóképző intézeti pedagógus – érdemeitől függetlenül – méltatlan arra, hogy példakép legyen társai szemében, hogy megőrizze/visszakapja az őt a többiek közül kiemelő címét (53), fizetését – vélhették az erre illetékesek. “Az ellenségem javíthatatlan útitársával, aligha lehet közös az utunk: őt semmiképp sem preferálhatjuk” harctéri logika jegyében Nagy László kérését figyelmen kívül hagyták. 
“A keresztény erkölcsi és hazafias szellemben való nevelés megszilárdításának” érdekében (54), – a következő ilyen előléptetés alkalmával, 1923. április 24-én – demonstratív módon azt a Petrovácz József, kalocsai római katolikus tanítóképző-intézeti igazgatót részesítették a főigazgatói címben, “a magyar népoktatás és tanítóképzés terén hat évtizeden át kifejtett kiváló és eredményes munkássága elismeréséül” (55), akiről a korabeli általános és pedagógiai lexikonokban alig találunk említést, s akit szinte csak azért tart számon a szakmai emlékezet (56), mert 1902. július 4-én, a TITOE VII. közgyűlésén éles vitába keveredett Pethes Jánossal és Nagy Lászlóval “a gyermeklélektan szerepe a tanítóképzésben” c. előadás kapcsán. 
Pethes János azzal kezdte ugyanis mondanivalóját, hogy “ma már az emberi lélek épp úgy tárgya az egzakt vizsgálódásnak, mint bármely természeti tünemény, s hogyha az emberi lelket a maga valóságában meg akarjuk ismerni, akkor a természettudományokban alkalmazott módszerekhez kell folyamodnunk. Szakítanunk kell a skolaszticizmus metafizikai alapjával, s a lelket minden élőlényben vizsgálva ki kell mutatnia a lélekről szóló tudomány elméletének: milyen fokozati különbség van az állati ’pára’, s az emberi ’lélek’, valamint azt is: a kifejlődött és a még fejletlen ember (gyermek) lelke között”. Majd hozzátette: “Félre ne értsenek! Nem arról van itt szó, hogy az ember általános élettanát vagy lélektanát kiszorítsuk a tanítóképzők tantervéből, hanem arról, hogy az általános igazságok megértésére szemléleti alapot nyerjünk s ezzel a tárgyak iránt érdeklődést és a lélektant a száraz, emészthetetlen tárgyak sorából kiemeljük és a gyakorlati képzés fontos ágává tegyük. Tanulja meg itt szemlélni, s a megismerés révén megszeretni a tanítónövendék a gyermeket, s a felmerülő pedagógiai esetek elemzései kedveltessék meg vele a pedagógiát, mint tudományt”. (57) 
Elsőként Petrovácz József (a Katolikus Tanügyi Tanács tagja) kért szót: “Nem számítottam… arra…, hogy a t. előadó fejtegetéseiben az anyagelvűség oly szélsőségeivel találkozunk, amely szélsőségek Darwin tanaira emlékeztetnek. Én, mert a keresztény filozófia álláspontját teljes meggyőződésemből osztom, a fajkeletkezés törvénye ellenében a világrend erkölcsi tökélyét abban látom, hogy az alsóbbrendű lények tulajdonságai a felsőbbrendű lényekben ugyan előfordulnak, de tökélyesebb alakban, és emellett a felsőbbrendű lények, oly – ezektől eltérő – lényeges tulajdonságokkal is bírnak, amely mivoltukat megállapítja, nem fokozatilag, hanem lényegileg. Innen van az, hogy az ember, mint a teremtés koronája, a természet összes képességeit egyesíti ugyan magában, de ami őt az érzéki világ fölé helyezi, az az isteni szikra, amely kizárólagos sajátja” –fejtegette egyebek között a kalocsai igazgató, a későbbiekben egyértelmű határt húzva az előadó, véleménye szerint “monisztikus” álláspontja, s a maga, “dualizmusa” között. (58) 
Diplomatikus hozzászólásában Nagy László egyebek között megjegyezte: “Petrovácz tagtársam nyilatkozott az állati és emberi lélek viszonyáról. Leghelyesebb, ha ezen a téren nem bocsátkozunk spekulációba, hanem a puszta tényeket vizsgáljuk. Ezért én nem is bocsátkozom elméleti fejtegetésekbe…, hanem utalok egy közleményre, amely… az Állattani Közleményekben jelent meg a tavasszal. Ebben a szerző dr. Gorka Géza összefoglalja az állatok lelki életére vonatkozó legfőbb kutatásokat, a legfejletlenebb egysejtű állatoktól, a legfejlettebbekig”. Majd a téma érdemi részét illetően kifejtette: “A gyermeklélektani megfigyelésekkel… foglalkozni kell a tanítóképző intézetekben, mert ennek módszere nem olyan bonyolult és erre nagy szükség van… [hasznukat] abban látom, hogy azok felköltik, s állandóan ébren tartják az érdeklődést a gyermek iránt. Az oktatásban a figyelem a tudományoktól a gyermek felé is terelődik, s a tudomány érdekeit a gyermekfejlődés érdekeinek fogjuk alárendelni. A gyermeklélektan művelésének másik hasznát abban látom, hogy a neveléstudományt át fogja alakítani induktív tudományba, mert körébe tartozik azon fejlődések kutatása is, amelyek a gyermekben a nevelői hatások következtében származnak. (Sic!) Nemcsak azt fogjuk keresni, hogy mit kell tenni, hanem, hogy az iskolában, családokban, a társadalom különböző csoportjaiban hányféle eljárást, módot szoktak követni valamely tulajdonság, pl. a bátorság kifejlesztésére. … Nézetem szerint leghelyesebb, az iskolákban főleg a gyermek egyéniségének kikutatására szorítkozni. Ebből közvetlen haszna van a pedagógia gyakorlatának” – hangsúlyozta Nagy László, már 1902-ben is a gyermektanulmányi kutatás és az iskolai praxis közötti kapcsolatot, exponálva.” (59) S mivel – mint a fentiekben láthattuk – a következő évtizedek során tovább szélesítette “elmélet és gyakorlat”, a gyermektanulmányok és a iskolai/társadalmi reformok összefüggésével kapcsolatos elképzeléseit, s azok mellett “a forradalmak bukása” után is kitartott, korábban támogatott személye “vörös posztó” lett az ellenforradalmi rendszer oktatáspolitikáját irányítók szemében.
A TITOE 1920. november 7-i  – már említett – közgyűlésén Pekár Gyula VKM államtitkár leszögezte: “A gyermeki lélek a fontos! … Elképzelhető micsoda rombolás folyt itt, ha azt mondom, hogy Szűcs őméltóságával (60) már másfél év óta majdnem minden nap fegyelmit tartunk és tárgyalunk. Mi látjuk legjobban e pusztító rombolást… A tanítóságnak az a hivatása, hogy ez a bekerült szenny a gyermek lelkéből kikerüljön. Az önök nemzeti hadseregének ez az igazi és magasztos feladata, és én ezt tartom a nemzeti újjáépítésben a legdöntőbbnek. …A magyar faj kultúrfaj, a magyar faj turáni, s így mindenképpen uralkodásra termett. Nekünk állandóan a kultúrfölény biztosításáért kell harcolnunk.  … Csakis az önök kultúr-hadserege és a nemzeti hadsereg együttes, önzetlen munkája mentheti meg ezt az országot. … Mi e kultúrharchoz, ehhez a szent munkához kérjük az önök teljes erővel való közreműködését”. (61) 
Szavaiból kitűnt: “a forradalmak lélekrombolásával” szembehelyezkedő, s “a magyar faji célok”, “a kultúrfölény biztosításáért folytatott harcban bevethető, fegyelmezett, elkötelezett és odaadó” tanítóképző-intézeti tanárokra van szükség, nem “renitenskedő” autonómokra, a forradalmak örökségének bizonyos elemeit megvalósítani óhajtókra. Nyilvánvaló: Nagy László ilyen “példaképpé”, c. főigazgatóvá  semmiképp sem lehetett... Ennek ellenére, ha szükségét látta, még élete utolsó éveiben is használta a “ny. felügyelő” (62) titulust, miközben a VKM – a Néptanítók Lapja eseti tudósításaiban használt “tanítóképző intézeti igazgató” megnevezés révén – publikussá tette: álláspontja változatlan. (63)
A maga részéről Nagy László sem hagyott kétséget afelől, hogy az anyagi nehézségek és a megváltozott társadalmi klíma révén többször válságos helyzetbe került társasággal, annak intézményeivel (64), s a lélektani laboratóriummal kapcsolatos kálváriája, s a genfi nemzetközi erkölcsnevelési kongresszus magyarországi szervezése körül támadt vitái (65) ellenére sem változtatott nézetein, s az akkor domináns oktatáspolitikával, iskolai gyakorlattal kapcsolatos véleményén. Előbb “Didaktikájával” (66) deklarálta elkötelezettségét a nyolcosztályú népiskola eszméje mellett, s demonstrálta: véleménye szerint “a tanulmányi rendnek gyermekfejlődéstani alapon való felépítése nemcsak lehető, hanem egyedül helyes”. (67)
Majd “a tanulók pályaválasztásáról” írván félreérthetetlenül leszögezte: “harc van az iskola és az élet között. Mi bizonyosak vagyunk, hogy az élet lesz a győztes, s a mai iskola fog megváltozni. Hallgasson az iskola mielőbb az élet szavára, hogy az erőszakos átalakulás helyett a fokozatos fejlődés útjára léphessünk”. “[A] mai iskolarendszer szerint akkor kívánják a gyermek pályájának megválasztását, amikor annak egyénisége még nem alakult ki”. “Mi a gyökeres megoldás mellett foglalunk állást, aminek fő oka, hogy iskolarendszerünket elavultnak tartjuk, teljesen megérettnek a gyökeres reformra. A mai társadalmi felfogással nem egyeztethető össze, hogy legyen egy ’úri’ iskola, egy félig-meddig úri iskola, egy polgári iskola, s egy iskola a ’parasztok’ és kézművesek számára. Már nincs semmi értelme ennek a megkülönböztetésnek. Azt csak mi ’urak’ képzeljük, hogy a ’paraszt’ kevesebbnek tartja magát nálunk… [A] társadalmi felfogás gyökeresen megváltozott, meg kell változnia az iskolarendszerünknek is,… [melyben] tulajdonképpen nem szakiskolákról, hanem osztályiskolákról van szó, olyan iskolákról, amelyeknek mindenféle előjogaik vannak, s amelyeknek kevesebb, vagy semmi előjoguk sincs. Egységes alapot kell keresnünk iskolaszervezetünkben, amelyet minden társadalmi osztály magáénak tekintsen. Meg kell teremtenünk iskolaszervezetünkben az egyenlőséget, nehogy a ma fennálló egyenlőtlenség a társadalmi osztályok közötti ellentéteket még élesebbé tegye. Amint a Gyermektanulmányi Társaság által 1918-ban és 1919-ben letárgyalt és elfogadott iskolaszervezeti programban kifejtettük, s 1922-ben módosítottuk, mi az egységes 8, illetőleg 9 osztályos népiskola alapján állunk. Oly népiskolát tartunk helyesnek, amely megszakítás nélkül viszi előre a gyermek oktatását anélkül, hogy a társadalmi tagozódásnak bármely irányban helyet adna” – vázolta a fennállóval szembehelyezett alternatív programját Nagy László. (68) 
Az akkori állapotok meghaladására tett jogos igyekezetet tükröző – Kemény Gábor és mások közvetítésével az 1945 utáni folyamatokra is valamelyes hatást gyakorló (69), ám a megvalósítás során várható nehézségekkel kevéssé számoló – koncepció, a figyelmet argumentáltan az akkori oktatási rendszer “kényes pontjaira” fókuszálta. Ezért a VKM irányítói attól tarthattak, hogy az idős, ám rendkívül energikus Nagy László koncepciójával –három évtized elteltével – ismét szervezőjévé, “zászlóvivőjévé” válhat a nyolcosztályos népiskola, s az akadémiai tanítóképzés eszméje mellett kitartó tanítóság széles körének. (70) Miután Klebelsberg Kuno a hatosztályos tanítóképzéstől is visszalépett (71), a tanítóképző-intézeti tanárok körében is nőtt az elégedetlenek aránya.
Márpedig – az akkori “szürke eminenciás” – Kornis Gyula, az általa is elmaradottnak tekintett iskolarendszer korlátozott reformját tartotta lehetségesnek és célszerűnek. Ezért Nagy László elképzelésében csak “a forradalmi, racionalista gondolkodó” “naiv optimizmusát” látta megnyilatkozni, amely nem számol “a társadalmi jelenségek és intézmények bonyolultságával, a valóságnak a puszta eszmék számára nem mindig plasztikus természetével” (72), s nem hajlandó tudomásul venni, hogy 1918-1919 “zendülés volt, s nem forradalom”, melyet “a nemzet dezavuált”. (73)  Minisztere Klebelsberg Kuno (74) is a népiskolai hálózatnak a mezőgazdasági népesség számára való hozzáférhetővé tételét, s az iskolakötelezettség megvalósítását tartotta aktuálisnak. Csak évtizedes távlatban vélte lehetségesnek a nyolcosztályos népiskola kiépítését, s a tanítóképzés idejének  felemelését, a nyomatékos politikai-világnézeti tartalmakat hordozó állampolgári nevelés érdekében. (75) Anélkül a – társadalmi osztályok/kasztok közötti határvonalakat az iskolarendszer segítségével fellazítani próbáló – mobilitásra törekvés nélkül (sőt, a keresztény intelligencia, középosztály erősítésének szándékával), amely Nagy László népiskola koncepcióját (76) a nyolcosztályos általános iskolához közelítette. 
Ezért, vélhetően egy (a rendelkezésünkre álló forrásokban nem deklarált intenciójú) összetett, csendes, szívósan végigvitt játszmával arra törekedtek, hogy a nemzetközileg ismert, s a “népiskolai érdekkörben” igen népszerű, – a gyermektanulmányi mozgalom és a demokratikus iskolareform közötti szerves kapcsolatot hirdető – Nagy László befolyását csökkentsék, anélkül, hogy “mártírt csináljanak belőle”. A Gyermektanulmányi Társaság támogatásának minimalizálásával (77), lapja, múzeuma tevékenységének szűkítésével, ellehetetlenítésével, külföldi kapcsolatai szelektív támogatásával, s a körülötte korábban kialakult társadalmi atmoszféra megváltoztatásával próbálkoztak, nem is eredménytelenül. (78) Emellett – a TITOE-hez hasonlóan – néhány a Tanácsköztársasággal szemben állt, ill. attól távolságot tartó személy (pl. Quint József, Molnár Oszkár, Weszely Ödön, Kenyeres Elemér, Dékány Mihály, Wágner János stb.) előtérbe tolásával szűkítették mindkét szervezetben az idős pedagógus befolyását, mozgásterét. 
Ugyanakkor a gyermektanulmány, illetve a gyermeklélektan bizonyos, a hivatalos keresztény-nemzeti ideológiával, s az aktuális oktatáspolitikai törekvésekkel összeegyeztethető elemeit beemelték a tanítóképzők (79), a tanítói továbbképzés tantervébe (80), s egyetemenként változó mértékben a tanárképzésbe is. (81) Amikor a Gyermektanulmányi Társaság – talán az elszigeteltségből való kitörés szándékával  is – olyan célok, akciók megvalósítását tűzte ki, amelyek ellen a hatalomnak különösebb kifogása nem volt (pl. gyermekszórakoztatás, tehetséges gyermekek támogatása, pályaválasztás stb.), akkor minimális támogatást is adtak a vállalkozáshoz, ill. kihasználták az abból, a saját politikájuk bizonyos elemeinek népszerűsítésére adódó lehetőségeket. Tették ezt anélkül, hogy az ezekről szóló tudósítások révén jelentős publicitást adtak volna Nagy Lászlónak, s pláne – az általuk elítélt – nézeteinek. (82)
	De azt is tapasztalnia kellett e “vén zászlótartónak”, hogy álláspontjával (az iskola- és társadalmi reformot inspiráló gyermektanulmány zászlajával) a III. Egyetemes Tanügyi Kongresszus megrendezésével kapcsolatban, 1925. december 5-én összehívott előkészítő-bizottsági ülésen magára (83), s tevékenysége korábbi fontos színterein (a TITOE-ben, a társaságban) kisebbségben maradt. Társai többsége a “valósággal való megbékélés” útját választotta, s az akkoriban már 68 éves pedagógus – még e körökben is – egyre inkább elszigetelődött. S mivel a hatalom képviselői tudatosan törekedtek a gyermektanulmányozás, és a holisztikus szemlélete révén azt markáns iskolareform tervekkel, s 1918--1919-es tradíciókkal összekötő Nagy László elválasztására, láthatjuk: törekvésük lassan eredményre vezetett. Ezért, s persze a korral járó kisebb teljesítőképesség miatt húzódott Nagy László egyre inkább a laboratóriumába, s az előbb a társaság szakosztályaként létrehozott, majd attól elválasztott Szülők Szövetségébe. (84) 
	Marginalizálásával, laboratóriumába űzésével a hatalom képviselői végül is elérték céljukat: egy alternatív oktatáspolitikai koncepció tekintélyes képviselőjének elszigetelését, s – a VKM sajtója/emberei által sugallt sztereotípiával (85) – már életében “tiszteletre méltó múlttá” nyilvánítását, majd halála után gyors elfeledtetését.

Jegyzet

(1) Közleményem egy Nagy László 1918-1922 közötti pályájának oktatáspolitikai (közéleti) aspektusát a vizsgálódás középpontjába állító 11 íves dokumentatív elbeszélés részlete, mely a közeljövõben lát napvilágot a Trezor Könyvkiadónál, a T046693. számú OTKA kutatás keretében. Terjedelmi okokból a tanulmány 150 jegyzetének túlnyomó többségét itt elhagytuk, a kötetben valamennyi megtalálható.
(2) Nagy László (Nagy László tanfelügyelõ gyermekeként) Kisújszálláson született 1857. június 27-én. (OPKM Múz. D. 89.46.133.) 
(3) MOL K 502-1922-5-9351. Utóbbi kérvény egy kézzel írt ( akkoriban a Fõvárosi Levéltárban fellelt, ám az idõközben történt átrendezések óta ott lappangó, esetleg idõközben a MOL P 1669. 4. t.-be került ( változatát Ballér Endre ismertette. (1970. 16-19. és 74.)
(4) MOL K 502-1922-5-9351. az eredeti gépelt, néhány helyen kézzel javított, kiegészített szövegben aláhúzott szavakat itt kurzívval döntéssel hozzuk. A MOL P 1659. 4. t. 349--366-ban Nagy László kézírásával található fogalmazványon egy szám szerepel: 30-1922. II. 17.
(5) A gépelt szövegben tévesen "alulírottak" szerepel – javítva közöljük.
(6) E levél végén ugyanezen – február 12-én (január 30-án?) megszületett – minisztertanácsi határozat idõpontjául Nagy László február 1-jét nevezte meg. (MOL K 502-1929-1931-612-51=68=  és  K 27-1919-02-12. )
(7) Vö.: OPKM Múz. D. 89.46.34.; Nagy L. 1890/6. 290., 1890/7. 357-359.
(8) Nagy László valójában 1890-tõl elõbb ideiglenes, majd választott felelõs szerkesztõként 1906 nyaráig szerkesztette a Magyar Tanítóképzõt. A 21. évfolyam VI-VII. füzetétõl fél évtizedre – az 1905-tõl társszerkesztõként közremûködött  – Farkas Sándor vette át a folyóirat szerkesztését.
(9) Nagy Lászlót 1908. január 7-én helyezték át a II. kerületi állami tanítónõképzõbõl a VI. kerületi állami tanítónõképzõbe. Nyomban elkezdte a pedagógiai lélektani laboratórium kiépítését, melyben elõbb 1910 decemberétõl Ranschburg Pállal majd Révész Gézával továbbképzõ tanfolyamokat szerveztek kurzusonként 4-4 tanítóképzõs tanár számára. Nagy László – az elsõ kurzust végzett –  Qiunt Józseffel 1913-ban hasonló célú tanfolyamot vezetett  gyakorlóiskolai tanítóknak is. A helsinki tanügyi kongresszusra készült 1921. évi "A budapesti pedagógiai-pszichológiai laboratórium" c. elõadásában Nagy László kifejtette: "A laboratóriumnak hármas célja volt: 1. A tanítóképzõ-intézeti lélektani oktatás szolgálata. 2. A tanárok kiképzése és továbbképzése. 3. Tudományos kutatások a pedagógiai-pszichológia területén. (MOL P 1659. 6. t. 48.) Sikerét látva a tanítóképzési osztály vezetõje javaslatára a VKM úgy döntött, hogy "a lélektan s részben a didaktika tanításának ezen új módszerét általánosítja az összes tanítóképzõ intézetekben, mi célból az állami képzõket fokozatosan lélektani laboratóriumi felszereléssel látja el". (BFL VIII. 131. a. 1. 1908. november 3.; MOL K 502-1929-31-612-51=68= )
(10) Klebelsberg Kuno államtitkár már  1915. november 12-én, a 130632/1915. VI/b. számú rendeletében leszögezte: "szükséges, hogy a pedagógia szakot életpályául választó (Apponyi  Kollégista( tanárjelöltek a lélektani kísérletek teendõivel megismertessenek és azokba lehetõleg alaposan begyakoroltassanak. Ezen utóbbi kiképzés színhelyéül   a budapesti  magyar kir. VI. ker. állami tanítónõképzõ-intézettel kapcsolatos lélektani laboratóriumot jelölöm ki, a tanárjelöltek ilyen irányú kiképzésével pedig Nagy László tanítóképzõ-intézeti igazgatót bízom meg…" (BFL VIII. 131.a..1. vö.: MOL P 1659. 6. t. 52-53.)
(11) Az Országos Közoktatási Tanács tanítóképzési szakbizottságának Nagy László már 1901 õszétõl tagja volt. (MT, 16. évf. 658.)
(12) Vö.: Nagy L. 1890/7. 357., 1893/1. 51. 
(13) Vö.: OPKM Múz. D 89.46.34. vö.: A gyermekpszichológia. 1896. 203-209.)
(14) Lásd ehhez: MOL K 502-1929-31-612-51=68=
(15) A késõbbiekben szerepelt még Berlinben 1926-ban, Utrehct-ben 1928-ban, Bécsben 1929-ben, s a kölni V. Gyógypedagógiai Kongresszuson is. (BFL VIII. 761. 118552/1928-VII.; Ballér E. 1970. 17.; Ballai K. 1932. 5.; Cser J. 1932. 69.)(16) Nagy László: A gyermek értelmi és erkölcsi fejlõdésének menete c. elõadását lásd: MOL P 1659. 6. t. 42-47.; Nagy L. 1921/1. 33-40.
(17) Nagy L. 1903. 8. és 1897/8. 481-482.; 1905/9. 518-519.    
(18) Lásd errõl: a fenti jegyzetben!
(19) Hamvai Vilmos bibliográfiája szerint valójában 1907-ben jelent meg Lipcsében. (Nagy L. 1907/5. 198-218.; Hamvai V. 1932. 113.)
(20) Az elsõ kiadás 1904-ben, a második 1909-ben jelent meg. (Hamvai V. 1932.112.)
(21) Mindkettõ 1910-ben. (Hamvai V. 1932. 113.)
(22) Nagy Lászlót 1881. szeptember  13-án, a VKM 26521. sz. rendeletével ideiglenes segédtanárrá, 1883. december 3-án, a 40580. sz. alatt, végleges segédtanárrá, s 1885. augusztus 5-én tanítóképzõ intézeti rendes tanárrá nevezték ki. (MOL K 502-1929-1931-612-51=68=) 
(23) Nagy Lászlót 1900. április 28-án, a 26662. sz. rendelettel a VIII. és 1909. január 30-án, a 15359. sz. rendelettel a VII. fizetési osztályba sorolták.  (MOL K 502-1929-1931-612-51=68=) 
(24) Zichy János vallás- és közoktatásügyi miniszter elõterjesztését lásd az 1913. évi Nagy László emlékkönyvben (27.).
(25) Valójában a Berinkey-kormány. 
(26) Erre az átszervezésre 1920 elején került sor. 
(27) MOL K 502-1922-5-9351.
(28) MOL K 502-1929-1931-612-51=68=
(29) 1919. augusztus 16-án – a TITOE  Budapesten tartózkodó tagjainak augusztus 7-i értekezlete határozatának megfelelõen – levéllel fordultak a VKM-hez, melyben kérték: hagyják az ügyosztály élén a hozzáértõ Farkas Sándort, aki "áldozatot hozott azzal", hogy a Tanácsköztársaság alatt védte a tanítóképzés érdekeit. Ha e levélnek foganatja lett volna, talán Nagy László ügye is másként alakul. De erre, az 1919. március 21-i állapotot megelõzõ helyzet visszaállítását elõíró 103265/1919. VKM. sz. rendelet miatt, nem kerülhetett sor, hiszen Schindler Arthur visszaült az osztályvezetõi székbe. Farkas Sándor tehát 1919. augusztus végétõl - szeptember elejétõl szolgálhatott újra szakfelügyelõségen. Egy október 15-i elõterjesztésben  õ e minõségben került elõléptetésre az V. fizetési osztályba. (RL C/39. 25. cs., 26. cs., 26/a cs.; MOL K 502-5-25343.; BFL VIII. 131. a. 2.; Magyar Tanítóképzõ, 34. évf. 2. sz. 72., 37. évf. 1-3. sz. 5.) 
(30) MOL K 502-5-25343.; BFL VIII. 131. a. 2.
(31) MOL K 502-1929-1931-612-51=68=
(32) Vö.: CJH 1920: I. tc. 9. § , 1920:XI. 2-4. §, 1922: I. tc. 24. §, 1922: VI. tc. 1-4. §, 1922: XVII. tc. 9.§
(33) BFL VIII. 761. 1912-1931. 
(34) Vö.: Kovács I. G. 1975. 624-628. és 632-634.
(35) Kemény G. 1931. 92. 
(36) RL C/39. 26. a.; BFL VI. 502. b. 7. d. Vö.: CJH 1920: I. tc. 9. §, 1920:XI. 2-4. §
(37) A VKM Igazolóbizottságának 1919. december 23-i ülésén még "Nagy László tanítóképzõ intézeti szakfelügyelõt" igazolták. MOL K 802 80. d. 17-4802 (1920-17-430)
(38) A parlamentben még 1921. augusztus 3-án még Imre Sándor államtitkárt is azzal támadták, hogy "Kunfi államtitkára" volt. (Az 1920. évi február 16-ára 12. k. 307-318.; RL C/39. 13. cs.)
(39) Nemzeti Kultúra, 1919. 7. sz. 3.; RL C/39. 26. cs.
(40) Kemény G. 1931. 92-93.
(41) Az 1920. évi február 16-ára 5. k. 144.
(42) CJH 1920: XXV. tc.
(43) Az 1920. évi február 16-ára 5. k. 148., 158., 205-206.; NL, 53. 37-39. sz. 22-23. (Kiemelés tõlem – D. P.)
(44) Nagy L. 1917. 148-152. Vö.: Karády V. 1997. 131-143.
(45) Nagy L. 1920/40-43. 17-18. Vö.: Karády V. 1997. 142-143.
(46) Hivatalos Közlöny, 28. évf. 36. sz. 287-292.
(47) A hatéves képzésre vonatkozó szabályzat 11. §-a – Nagy László javaslatától eltérõen – kimondta: "A tantárgyak évfolyamonkénti elosztásában az V. és VI. osztályokban elõtérbe helyezendõ  a pedagógiai és gyakorlati szakszerû kiképzés, emellett azonban a közismereti tárgyakban való képzés is folytatólagosan mélyítendõ". (NL, 53. évf. 31-36. sz. 25.)
(48) Közgyûlésünk 1920/9-10. 144. (Kiemelés tõlem – D. P.)
(49) Nagy L. 1919/4-10. és 1920/1-5. valamint 6-10.
(50) Nagy László kapcsán Kemény Gábor használta e kifejezést, mely olyan költõi mûre utal, amelyben a költõ visszavonja azt amit korábbi mûveiben írt. (1931. 92.)
(51) Vö.: Kornis Gy. 1928. 63-65. és 34.    
(52) Vö.: MOL P 1659. 4. t. 
(53) Korábbi felterjesztés alapján 1922. februárjában – teljesen megérdemelten – e "tankerületi kir. fõigazgatói" címmel Gyertyánffy Istvánt a budai Pedagógium egykori igazgatóját, a Néptanítók Lapjának 1874-1889 közötti szerkesztõjét tüntették ki. "[Ez] a tanári pályán szerzett érdemek koronája" – olvashatjuk a Néptanítók Lapja méltatásában. (NL 55. évf. 8-9. sz. 37.) 
(54) A VKM 86377/1920. sz. a tanítóképzés reformjáról szóló rendeletbõl. Hivatalos Közlöny, 28. évf. 36. sz. 292.
(55) Az 58980/1923. VI. üo. sz. VKM rendelettel. NL, 56. évf. 16-17. sz. 22.
(56) Mérei F. 1967. 389-390.; Ballér E. 1970. 79-80.; Köte S. 1983. 66-67.
(57) Pethes J. 1902. 472-473. (Kiemelés tõlem – D. P.)
(58) Jegyzõkönyvek 1902. 454. (Kiemelés tõlem – D. P.)
(59) Jegyzõkönyvek 1902. 456-457. (Kiemelés részben tõlem – D. P.)
(60) Szûcs István a VKM tanítóképzéssel foglalkozó ügyosztályának vezetõje.
(61) Közgyûlésünk 1920/9-10. 135-137. (Kiemelés tõlem – D. P.)  
(62) MOL P 1659. 8. t. 4.
(63) NL, 55. évf. 38-39. sz. 14. oldalán 1922. szeptember 14-én.
(64) Lásd errõl a társaság folyóirata mellett: MOL P 1659. 4., 6., 8. tételekben, valamint Cser J. 1933/1.. 4-5.
(65) MOL P 1659. 3. és 4. t.; RL C/39. 26. cs.
(66) Nagy L. 1921. Vö.: Domokos L-né 1922/12-15. sz. 46-48.; Ballér E.1996. 50-62.
(67) Nagy L. 1972. 255.
(68) Nagy L. 1972. 383., 385., 387. és 388-389.
(69) Kemény G. 1945. 181. és 1948/K/1. 108.
(70) Lásd pl.: Benõcs J. 1921/12.; Vargha S. 1921/12.
(71) A 81986/1923. VI. sz. VKM rendelettel bevezették az ötéves tanítóképzést.
(72) Kornis Gy. 1928. 63-65. és 34.   
(73) Klebelsberg K. 1990. 434.
(74) Klebelsberg K. 1924/25-26.; 1924/35-36.; 1926/21-22.; 1926/25-26.; 1927. 673-675.; 1929/7-8.; 1990. 255-265.; A Harmadik Egyetemes, 1928. I. k. 88-90.
(75) Az iskola 1924/23-24. 1. 
(76) Vö.: Nagy L. 1920/1-5. és 6-10., 1921.
(77) A kultusztárca 1926/23-24. 27-28., 1926/25-26. 20-21.
(78) Lásd errõl a társaság folyóirata mellett: MOL P 1659. 4., 6., 8. tételekben.
(79) A 129203/1921. VKM sz. rendlettel MT, 35. évf. 44-48.; MOL K 502-1920-5=40= 61432/1920. VIII. b.
(80) Nagy László életében, a húszas évek második felében már újra elõadóként szerepelt a Fõvárosi Pedagógiai Szeminárium továbbképzõ kurzusain, ám másutt, ill. a halála után nagyon gyorsan "megfeledkeztek" róla. Pl.: az 1941. évi Magyar Tanítók Lexikonában nincs címszó róla, sõt: "a pedagógiai szemináriumi könyvtárakba" addig beszerzett 117 munka közt Nagy Lászlónak egyetlen mûve sem szerepelt. (BFL VIII. 761. 33/1926-VII. körl. sz.; Mann M. 1997. 84.; Bene L. szerk. 1941. 261. és 315-317.)
(81) Weszely Ö. 1932/1. 7.
(82) Ilyen volt például a tehetségvédelem problémája. (NL, 56. évf. 18-20. sz. 9.; Klebelsberg K. 1926/7-8. 3-4.; Tehetségvédelem 1926/7-8. 20-21.)   
(83) A Harmadik Egyetemes, 1928. I. k. 10-11.
(84) Vö.: Cser J. 1933/1.. 5-6.; Köte S. 1983. 132-137.; OPKM Múz. D. 89.46.34.
(85) A formális tiszteletadás mellett lényegében elhallgatták aktuális álláspontját, eleven gondolatait az általuk kényesnek minõsített kérdésekben. Vö., pl.: MT, 36. évf. 1-4. sz. 26.; NL, 55. évf. 38-39. sz. 14., 56. évf. 18-20. sz. 9., 59. évf. 7-8. sz. 20-22.

Irodalom

A gyermekpszichológia (1896) Olaszországban. MT, 11. évf. 203–209. 
Négyesy László – Simon Lajos – Papp Gyula (1928, szerk.): A Harmadik Egyetemes (1928. 1928/II) Tanügyi Kongresszus Naplója. I–II. k. H. n.
A kultusztárca (1926/21–22. 23–24. 25–26) költségvetésének tárgyalása a nemzetgyűlésen. NL, 59. évf. 21–22. 25–35., 23–24. sz. 18–29., 25–26. sz. 19–23.
Az 1920. évi február hó 16–ára hirdetett Nemzetgyűlés Naplója. Hiteles kiadás. Athenaeum, Bp.
Az iskola (1924/23–24) nevelőmunkássága. NL, 57. évf. 23–24. sz. 1–4.

Áment Erzsébet (2005/1): A budai Új Iskola pedagógiája. OPKM, Bp.

Ballai Károly (1932): Nagy László élettörténete. In: Nagy László emlékére (1932). 5–13.
Ballér Endre (1970): Elmélet és gyakorlat egysége Nagy László munkásságában. Pedagógiai közlemények 13. ELTE Neveléstudományi Tanszék – Tankönyvkiadó, Bp.
Ballér Endre (1996): Tantervelméletek Magyarországon a XIX–XX. században. A tantervelmélet forrásai 17. (Sorozatszerkesztő: Horánszky Nándor) OKI, Bp.
Baranyai Erzsébet (1932): Nagy László munkásságának neveléstudományi eredményei. Értekezések a m. kir. Ferenc József Tudományegyetem Pedagógiai Intézetéből. Új sorozat 3. Szeged.
Bene Lajos szerk. (1941): Magyar tanítók lexikona. Második kiadás. A szerkesztő kiadása, Bp.
Benőcs József (1921/12): Tanítóképzésünk. Nemzetnevelés, 3. évf. 12. sz. 91–92.
Bobdai Gyertyánffy (1922/8–9) István — tankerületi kir. főigazgató. NL, 55. évf. 8–9. sz. 37–38.
Bollókné Panyik Ilona (1999): A “Magyar Tanítóképző” című egyesületi folyóirat bemutatása, 1886–1944. In: Donáth Péter – Hangay Zoltán szerk. (1999): Filozófia — művelődés — történet. A Budapesti Tanítóképző Főiskola Tudományos Közleményei. XVIII. Trezor, Bp. 65–84. 
Buzás László (1967): Az “Új Iskola” pedagógiája. Tankönyvkiadó, Bp.
Corpus Juris Hungarici (CJH). Magyar Törvénytár. Millenniumi Kiadás, Franklin Társulat, Bp.
Cser János (1933/1): Visszapillantás a Gyermektanulmányi Társaság 30 éves múltjára. A Társaság 1933. február 26-i közgyűlésén tartott előadás. AGY, 35. évf. 1. sz. 1–6.
Cser János (1932): Nagy László munkássága a Székesfővárosi Pedagógiai Szeminárium lélektani laboratóriumában. In: Nagy László emlékére (1932). 69–106.
Deák Gábor (2000): A magyar gyermektanulmányi mozgalom története. I. k. FPI — MPT — OPKM, Bp.
Domokos Lászlóné (1922/12–15): Gyermekfejlődéstan és didaktika. — Nagy László könyve. NL, 55. évf. 12–15. sz. 46–48
Hamvai Vilmos (1932): Nagy László műveinek jegyzéke. In: Nagy László emlékére (1932). 111–117.
Jegyzőkönyvek (1902) a Tanítóképző-intézeti Tanárok Országos Egyesületének Budapesten tartott VII. közgyűléséről. MT, 17. évf. 447–465.
Karády Viktor (1997): Iskolarendszer és felekezeti egyenlőtlenségek Magyarországon, 1867–1945. Történeti–szociológiai tanulmányok. Replika Kör, Bp.
Kemény Gábor (1931): A pedagógus Nagy László. In: Kemény Gábor (1966) válogatott pedagógiai művei. (Szerk., a bevezető tanulmányt írta: Köte Sándor.) Tankönyvkiadó, Bp. 89–93.
Kemény Gábor (1943): Egy magyar kultúrpedagógus. Nagy László életműve. Bp.
Kemény Gábor (1945): Demokratikus iskolareform. In: Kemény Gábor (1966). 180–202.
Kemény Gábor (1948/K/1): Nagy László és az új magyar pedagógia. In: Kiss Árpád szerk. (1948/K): A köznevelés évkönyve. A Köznevelés Könyvtára 5. k. VKM, Bp. 100–113.
Klebelsberg Kuno (1924/25–26) gróf vallás és közoktatásügyi miniszter nyilatkozata a középiskolai oktatás szerves reformjáról és a keresztény megújhodásról. NL, 57. évf. 25–26. sz. 16.
Klebelsberg Kuno (1924/35–36): A katolikusok feladatairól az ország építésében — a XVI. Országos Katolikus Nagygyűlésen tartott beszéde. NL, 57. évf. 36–36. sz. 1–3.
Klebelsberg Kuno (1926/7–8): A tehetségvédelem és a pályaválasztás kultúr- és gazdaságpolitikai jelentősége. NL, 59. évf. 7–8. sz. 1–5.
Klebelsberg Kuno (1926/21–22) expozéja. NL, 59. évf. 21–22. sz. 1–12.
Klebelsberg Kuno (1926/25–26): Budapest környékének népoktatása. NL, 59. évf. 25–26. sz. 17–18.
Klebelsberg Kuno (1927): Beszédei, cikkei és törvényjavaslatai, 1916–1926. Bp.
Klebelsberg Kuno gróf (1990) válogatott beszédei és írásai, 1917–1932. Tudomány, kultúra, politika. (Szerk., a bevezető tanulmányt írta: Glatz Ferenc.) Európa, Bp.
Kornis Gyula (1928): Kultúra és politika. Tanulmányok. Franklin Társulat, Bp.
Kovács I. Gábor (1975): Adalékok a magyar értelmiség kereseti viszonyaihoz a két világháború között. Szociológia, 1975/4. sz. 624–644.
Köte Sándor (1983): Egy útmutató pedagógus. Nagy László élete és munkássága.
Közgyűlésünk (1920/9–10). MT, 35. évf. 7–8. sz. 129–159.
Mann Miklós (1997): A Fővárosi Pedagógiai Szeminárium. In: Mann Miklós – Hunyadi Zoltán – Lakatos Zoltánné (1997): A Fővárosi Pedagógiai Szeminárium története. Bárczy István Könyvtár 3. FPI, Bp. 13–124.
Mérei Ferenc (1967): Nagy László élete és munkássága. In: Tanulmányok a neveléstudomány köréből 1966. (Szerk.: Kiss Árpád et al.) Akadémiai Kiadó, Bp. 373–421.
Molnár Oszkár (1920/7–8): Neveléstudomány a hatéves tanítóképzőben. MT, 35. évf. 110–115.
Nagy László (1890/6): Törekedjünk hatni a közvéleményre! MT, 5. évf. 289–295.
Nagy László (1890/7): Remények és óhajtások. MT, 5. évf. 354–361.
Nagy László (1893/1): A háromszáz forintos minimumról. MT, 8. évf. 50–54.
Nagy László (1897/8): Tanítóképző tanárjelöltjeink az egyetemen. MT, 12. évf. 481–482.
Nagy László (1903): A tanítóképző tanár hivatása. MT, 18. évf. 8–10.
Nagy László (1905/9): Javaslatok a tanítónőképző-intézetekbe való felvétel tárgyában. MT, 20. évf. 518–519.
Nagy László (1907): A gyermektanulmányozás mai állapota. Bp.
Nagy László (1907/5): Die Entwicklung des Interesses des Kindes. Leipzig, Nemnich, 1907. 198–218. Sonderabdruck: Zeitschr. für experimentelle Paedagogik. 1907. Bd. 5. Heft 3–4.
Nagy László (1917): A gyermek lelki fejlõdésének típusai az iskolák szerint. AGY, 11. évf. 145–157.
Nagy László (1919/4–10): A magyar közoktatás reformtervezete. AGY, 13. évf. 4–10. sz. 210–220. 
Nagy László (1920/1–5., 6–10): A nyolcosztályú egységes népiskola tanterve és főbb didaktikai problémái. AGY, 14. évf. 1–5. sz. 210–220., 6–10. sz. 130–170. 
Nagy László (1920/40–43): A zsidó gyermek értelmisége és fejlődése. NL, 53. évf. 40–43. sz. 17–18.
Nagy László (1921): Didaktika, gyermekfejlődéstani alapon. A nyolcosztályú egységes népiskola tanterve. II. r. Magyar Gyermektanulmányi Társaság, Bp. 
Nagy László (1921/1): A gyermek erkölcsi és szociális fejlődése. AGY, 15. évf. 1–5. sz. 65–80. 
Nagy László (1934): A magyar közoktatás reformja. (Szerk.: Ballai Károly.) Bp.
Nagy László (1972) válogatott pedagógiai művei. (Szerk.: Nagy Sándor.) Tankönyvkiadó, Bp. 
Nagy László (1982): A gyermek érdeklődésének lélektana. Dr. Köte Sándor tanulmányával. Tankönyvkiadó, Bp.
Nagy László emlékkönyv (1913). A Magyar Gyermektanulmányi Társaság tízéves évfordulója alkalmából a társaság megalapítójának tiszteletére kiadták munkatársai. (Szerk.: Nógrády László.) Bp.
Nagy László emlékére (1932) … (Szerk.: Ballai Károly – Nógrády László.) Bp.
Nagy Sándor (1972): Nagy László pedagógiájának időszerűsége. In: Nagy László (1972) 5–50.
Nemes Lipót (1933/3): Megemlékezés Nagy Lászlóról. Izraelita Tanügyi Értesítő, 58. évf. 40–42.
Németh András (1989/7–8): Weszely Ödön pedagógiai rendszere és a gyermektanulmány. Pedagógiai Szemle, 39. évf. 7–8. sz. 678–689.
Pethes János (1902): A gyermeklélektan szerepe a tanítók kiképzésében. MT, 17. évf. 474–476.
Ranschburg Pál (1932): Nagy László, mint gyermekpszichológus kutató. In: Nagy László emlékére (1932) 19–36.
Tehetségvédelem (1926/7–8). A Magyar Gyermektanulmányi Gyakorlati Lélektani Társaság Kongresszusa. NL, 59. évf. 7–8. sz. 20–22.
Vargha Sándor (1921/12): A tanítóság és a társadalom. Nemzetnevelés, 3. évf. 12. sz. 90–91.
Weszely Ödön (1932/1): A gyermektanulmány jelentősége és problémái. Lampel (Wodianer) Könyvkereskedése, Bp. 1932.